Fordította: Komló Zoltán

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Robert Harris: Conclave

First published in the UK by Hutchinson in 2016

Copyright © Canal K Limited 2016

All rights reserved.

Hungarian translation © Komló Zoltán, 2024

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Ujházy Kata

Szerkesztette: Markwarth Ágnes

Tördelés: Gelányi Mariann

Korrektor: Sálinger József

ISBN 978-963-566-755-0

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

TARTALOM

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

1. Sede vacante

2. Casa Santa Marta

3. Revelációk

4. In pectore

5. Pro eligendo Romano pontifice

6. Sixtus-kápolna

7. Az első szavazás

8. Lendület

9. A második forduló

10. A harmadik forduló

11. A negyedik forduló

12. Az ötödik forduló

13. A belső szentély

14. Szimónia

15. A hatodik forduló

16. A hetedik forduló

17. Universi Dominici Gregis

18. A nyolcadik forduló

19. Habemus papam

Köszönetnyilvánítás

A GABO KIADÓ E-KÖNYVEIRŐL

HA TETSZETT A KÖNYV, OLVASSA EL EZT IS

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

A hitelesség kedvéért valódi titulusokat használtam ugyan a regényben (milánói érsek, a Bíborosi Kollégium dékánja), de olyan értelemben, ahogy olyankor használná valaki, amikor az Egyesült Államok fiktív elnökéről vagy kitalált brit miniszterelnökről ír. A hivatalok betöltésére általam teremtett szereplők nem kívánnak hasonlítani jelenlegi viselőikre: ha hibáztam, és véletlen hasonlóságok fedezhetők fel, akkor elnézést kérek. Bizonyos felszínes hasonlóságok ellenére a Konklávéban ábrázolt néhai Szentatyát sem a mostani pápa portréjának szántam.

Charlie-nak

„Bölcsebbnek véltem, ha nem a bíborosokkal étkezem. A szobámban ettem. A tizenegyedik szavazáson engem választottak meg pápának. Ó, Jézus, én is elmondhatom azt, amit XII. Piusz mondott a megválasztásakor: » Könyörülj rajtam én Istenem a te kegyelmességed szerint.«{1} Mondhatni, olyan ez, mint egy álom, és mégis, halálomig ez életem legkomolyabb realitása. Készen állok hát, Uram, hogy »veled együtt éljek és haljak«. A Szent Péter-bazilika erkélyén mintegy háromszázezer ember tapsolt meg. Az ívfények miatt nem láttam egyebet, csak egy alaktalan, hullámzó tömeget.”

XXIII. JÁNOS PÁPA, NAPLÓBEJEGYZÉS, 1958. OKTÓBER 28.

„Eddig is magányos voltam, de a magányom most válik teljessé és ijesztővé. Innen a szédülés, mintha forogna velem a világ. Akár egy talapzaton álló szobor – így élek most.”

VI. PÁL PÁPA

1.

Sede vacante

Lomeli bíboros nem sokkal éjjel kettő előtt elhagyta a Szent Hivatal palotájában lévő lakosztályát, és a Vatikán sötétbe borult kerengőin át a pápa hálószobája felé sietett.

Imádkozott: Ó, Uram, neki még oly sok munkája van, míg az én hasznos munkám, amit a te szolgálatodban végeztem, véget ért. Őt szeretik, rám viszont senki sem emlékszik. Kíméld meg őt, Uram. Kíméld meg. Inkább engem vigyél.

A Piazza Santa Marta felé vánszorgott a macskaköves emelkedőn. Bársonyos és párás volt a római levegő, de halványan már érezte benne az ősz első hidegét. Könnyű eső szitált. A telefonban olyan páni rémület csengett a Pápai Ház prefektusának hangjában, hogy Lomeli valamiféle zűrzavaros jelenetre számított. A piazza valójában szokatlanul csendes volt, leszámítva a diszkrét távolságban magányosan árválkodó mentőautót, amelynek sziluettje a Szent Péter-bazilika déli szárnyának kivilágított falára rajzolódott. A belső világítása égett, az ablaktörlők ide-oda siklottak, és ő olyan közel ment el mellette, hogy a vezető és a segédje arcát is ki tudta venni. A sofőr mobiltelefonon beszélt, és Lomeli döbbenten arra gondolt: nem azért jöttek, hogy kórházba vigyenek egy beteget, hanem azért, hogy elszállítsanak egy testet.

A Casa Santa Marta síküveg bejáratánál álló svájci gárdista fehér kesztyűs kezét vörös tollas sisakjához emelve tisztelgett.

– Eminenciás uram.

Lomeli a kocsi felé biccentve azt kérdezte:

– Megbizonyosodna, kérem, afelől, hogy az az ember nem a médiát hívja?

A szálláshely aszketikus, antiszeptikus atmoszférája akár egy magánkórházé. A fehér márvány előcsarnokban tucatnyi pap álldogált tanácstalanul, hárman házikabátban, mintha a tűzjelző szólalt volna meg, ők pedig nem tudnák, mi a helyes eljárás. Lomeli a küszöbön elbizonytalanodott, valamit érzett a bal kezében, és látta, hogy a vörös pileólusát szorongatja. Nem emlékezett rá, hogy kézbe vette. Kihajtogatta, és a fejére illesztette. A haja nedves tapintású volt. Ahogy a lift felé tartott, egy afrikai püspök megpróbálta feltartóztatni, ám Lomeli csak odabiccentett feléje, és ment tovább.

Egy örökkévalóságig tartott, mire megjött a fülke. A lépcsőt kellett volna használnia, de ahhoz túlságosan kifulladt. Érezte, hogy a többiek a hátát bámulják. Mondania kellene valamit. Megjött a lift. Kinyílt az ajtó. Megfordult, és áldásra emelte a kezét.

– Imádkozzatok – mondta.

Megnyomta a második emelet gombját; az ajtó becsukódott, és a lift emelkedni kezdett.

Ha az a szándékod, hogy őt a színed elé szólítsd, engem pedig itt hagyj, akkor adj nekem erőt, hogy szikla legyek a többiek számára.

A sárga lámpa alatti tükörben szürke és foltos volt halálsápadt arca. Valami jelre vágyott, arra, hogy belé szálljon az erő. A lift nagyot zökkenve hirtelen megállt, de a gyomra mintha tovább emelkedett volna, meg kellett kapaszkodnia a fémkorlátban, hogy szilárdan meg tudjon állni. Eszébe jutott, hogy amikor pápasága kezdetén ugyanebben a fülkében liftezett a Szentatyával, beszállt két idősebb monsignor. Azon nyomban térdre rogytak, úgy megdöbbentek, hogy szemtől szemben találták magukat Krisztus földi helytartójával, amin a pápa jót nevetett, és így szólt:

– Nyugalom, keljenek fel, én csak egy vén bűnös vagyok, semmivel sem különb önöknél…

A bíboros felszegte az állát. Ez az ő maszkja a nyilvánosság előtt. Kinyílt az ajtó. Sötét anyagból készült, vastag függöny vált ketté, hogy beengedje. Hallotta, hogy az egyik ügynök azt suttogja a zakója ujjába:

– Megérkezett a dékán.

A pápai lakosztály előtt három apáca állt a lépcsőfordulóban, a Páli Szent Vincéről nevezett Irgalmas Nővérek Társulatának tagjai, és egymás kezét fogva sírtak. Woźniak érsek, a Pápai Ház prefektusa előlépett, hogy üdvözölje a bíborost. Vizenyős szürke szeme dagadt volt az acélkeretes szemüvege mögött. Fölemelte a kezét, és tehetetlenül így szólt:

– Eminenciás uram…

Lomeli a tenyerébe fogta az érsek arcát, és finoman megszorította. Érezte a fiatalabb ember borostáját.

– Janusz, nagyon boldoggá tette őt a jelenléte.

Ekkor egy másik testőr – de az is lehet, hogy temetkezési vállalkozó volt: ez a két szakma olyan egyformán öltözködik −, mindenesetre egy másik fekete ruhás alak kinyitotta a lakosztály ajtaját.

A kis nappali és mögötte a még kisebb hálószoba zsúfolásig megtelt emberekkel. Lomeli később listát készített, amelyen több mint egytucatnyi jelenlévő neve szerepelt, a biztonságiakat nem számítva – két orvos, két magántitkár, a pápai liturgiák szertartásmestere, akit Mandorff érseknek hívtak, legalább négy pap az Apostoli Kamarától, maga Woźniak és persze a katolikus egyház négy rangidős bíborosa: az államtitkár, Aldo Bellini; a Szentszék camerlengója – vagy bíboros kamarása −, Joseph Tremblay; a bíboros főpenitenciárius, vagy főgyóntató, Joshua Adeyemi; és ő maga mint a Bíborosi Kollégium dékánja. Hiúságában azt képzelte, hogy elsőként őt hívták; valójában most már látta, hogy ő volt az utolsó.

Woźniak nyomában belépett a hálószobába. Most látta először belülről. A nagy dupla ajtó eddig mindig zárva volt. A reneszánsz pápai ágy, fölötte a feszülettel a nappali felé nézett. Csaknem az összes helyet elfoglalta – a négyzet alakú, fényezett, súlyos tölgyfa bútor túlságosan nagy volt a szobához képest. Egyedül ez képviselte a pompát. Bellini és Tremblay mellette térdelt lehajtott fejjel. Lomelinek át kellett lépnie a vádlijukon, hogy a párnákhoz kerüljön, amelyekkel kissé megtámasztva feküdt a pápa, a testét eltakarta a fehér ágytakaró, a két kezét az egyszerű vas püspöki mellkeresztje fölött összekulcsolták a mellén.

Lomeli nem szokta meg, hogy a szemüvege nélkül lássa a Szentatyát. Ez most az éjjeliszekrényen hevert összehajtva egy kopottas úti ébresztőóra mellett. Orrnyergének mindkét oldalán piros lenyomatot hagyott a szemüvegkeret. Lomeli tapasztalata szerint a halottak arca gyakran ernyedt, és ostoba kifejezés ül rajta. A Szentatya viszont ébernek tűnt, szinte meglepettnek, mintha egy mondat közepén szakították volna félbe. Ahogy lehajolt, hogy homlokon csókolja, halvány fehér fogkrémfoltot vett észre a szája bal sarkában, és megcsapta a borsmenta meg valami virágos sampon illata.

– Miért szólított magához, amikor még annyi mindent akartál csinálni? – suttogta.

– Subvenite, Sancti Dei…

Adeyemi belekezdett a liturgikus énekbe. Lomeli rájött, hogy őrá vártak. Óvatosan térdre ereszkedett a fényesre csiszolt parkettán, és imára kulcsolva az ágytakaró oldalára fektette a kezét. Arcát a tenyerébe temette.

– … occurite, Angeli Domini…

Jertek segítségünkre, Isten szentjei; szálljatok alá angyalai az Úrnak…

A nigériai kardinális basszus hangja körbevisszhangzott a pici szobában.

– …Suscipientes animam eius. Offerentes eam in conspectu Atissimi…

Karoljátok fel az ő lelkét, és vigyétek a Magasságbeli színe elé…

A szavak jelentés nélkül zümmögtek Lomeli fejében. Ez egyre gyakrabban fordult elő. Kiáltok hozzád, Uram, de nem felelsz. Az elmúlt egy év során valamiféle spirituális álmatlanság, egyfajta lármás vételi zavar telepedett rá, megfosztva őt a Szentlélekkel való bensőséges kapcsolattól, amelyet valamikor egészen természetes módon tudott elérni. És ahogy az álmokkal szokott lenni, minél inkább azt kívánja az ember, hogy jelentése legyen az imájának, az annál csalókábbá válik. Utolsó találkozásukkor meggyónta ezt a válságot a pápának – engedélyt kért, hogy elhagyhassa Rómát, hogy lemondhasson dékáni kötelezettségeiről, és visszavonulhasson valamelyik szerzetesrendbe. Betöltötte a hetvenötöt, elérte a nyugdíjkorhatárt. Ám a Szentatya váratlanul keményen bánt vele.

– Egyesek arra választatnak ki, hogy pásztorok legyenek, másoknak pedig a farmot kell igazgatniuk. A te szereped nem lelkészi. Te nem pásztor vagy. Hanem intéző. Azt hiszed, nekem könnyű? Itt van rád szükségem. Ne aggódj. Isten majd visszatér hozzád. Mindig visszatér. – Lomeli megbántódott – intéző, ilyennek lát engem? –, és hűvösen váltak el egymástól. Akkor látta őt utoljára.

– …Requiem aeternam dona ei, Domine: et lux perpetua luceat ei…

Adj neki, Uram, örök nyugodalmat: és az örök világosság fényeskedjék neki.

A liturgikus ének közben a négy bíboros némán imádkozva a halálos ágy körül maradt. Lomeli percek múlva egy parányit elfordította a fejét, és félig kinyitotta a szemét. Mögöttük a nappaliban mindenki lehajtott fejjel térdepelt. Újra a tenyerébe szorította az arcát.

Elszomorodott, amikor arra gondolt, hogy hosszú szövetségük így ért véget. Megpróbált visszaemlékezni, mikor is történt. Két hete? Nem, egy hónapja – szeptember 17-én, hogy pontos legyen, a Szent Ferenc stigmatizációjáról megemlékező mise után −, a pápa megválasztása óta ez volt a leghosszabb időszak, amikor nem járt nála magánaudiencián. A Szentatya talán már kezdte érezni a halál közeledtét és azt, hogy befejezetlenül marad a küldetése; lehet, hogy ez a magyarázata a rá nem jellemző ingerültségnek?

A szoba tökéletes mozdulatlanságba merevedett. Lomeli kíváncsi lett volna, melyikük fogja először megtörni a meditációt. Tremblayre tippelt. A francia kanadai mindig rohan, tipikus észak-amerikai. És valóban, pár pillanattal később Tremblay felsóhajtott – hosszú, színpadias, szinte eksztatikus kilégzéssel.

– Már Istennel van – mondta a karját kitárva. Lomeli azt hitte, áldást akar osztani, ám ehelyett a mozdulat az Apostoli Kamarától való két asszisztensének szólt, akik most beléptek a hálószobába, és segítettek neki felállni. Egyikük egy ezüstládikát tartott a kezében.

– Woźniak érsek úr – mondta Tremblay, miközben mindenki elkezdett feltápászkodni –, lenne olyan kedves, és idehozná nekem a Szentatya gyűrűjét?

Lomeli fölemelkedett a hét évtizednyi folytonos térdhajtástól recsegő-ropogó térdein. A falhoz lapult, hogy a Pápai Ház prefektusa elaraszolhasson mellette. Nem egykönnyen jött le a gyűrű. A kínjában megizzadt szegény Woźniaknak ide-oda kellett huzigálnia a bütykön. De végül csak lejött, és a kinyújtott tenyerén odavitte Tremblaynek, aki egy ollót vett elő az ezüstládikából – olyasfélét, amilyennel az elhervadt rózsákat szokták levágni, gondolta Lomeli −, és a gyűrűt az olló élei közé dugta. Olyan erősen megszorította, hogy grimaszolt az erőlködéstől. Hirtelen pattanás hallatszott, és a halászhálót bevonó Szent Pétert ábrázoló fémkarika kettévált.

– Sede vacante – jelentette be Tremblay. – A Szentszék trónja üres.

*

Lomeli percekig elmélkedő búcsúzkodásban nézett le az ágyra, majd segített Tremblaynek egy vékony fehér fátylat teríteni a pápa arcára. A virrasztók suttogó csoportokra bomlottak.

Lomeli visszament a nappaliba. Azon tűnődött, a pápa hogy bírta ezt elviselni évről évre – nem csupán azt, hogy fegyveres őröktől körülvéve él, hanem ezt a helyet is. Ötven jellegtelen négyzetméter, valami középszerű kereskedelmi ügynök jövedelme és ízlése szerint berendezve. Nincs benne semmi személyes. Sápadt, citromszínű falak és függönyök. Parketta a könnyű tisztíthatóság kedvéért. Szabványos asztal, íróasztal, plusz kanapé és két kagylóhátú, valami mosható, kék anyaggal kárpitozott karosszék. Még a sötét színű fa imazsámoly is ugyanolyan, mint száz másik a szálláson. A Szentatya már bíboros korában is itt lakott, mielőtt a konklávé pápává választotta, és azóta sem költözött ki: az Apostoli Palotában elég volt egyetlen pillantást vetnie a könyvtárral és magánkápolnával kiegészített luxuslakosztályra, amelyre jogosulttá vált, és máris hanyatt-homlok elrohant onnan. A Vatikán régi gárdájával folytatott háborúskodása ott kezdődött, ezzel az üggyel, már az első napján. Amikor a Kúria egyes vezetői akadékoskodtak a döntése miatt, mondván, hogy az nem méltó egy pápához, ő úgy olvasta a fejükre Jézusnak a tanítványaihoz intézett intelmét, mintha iskolás gyerekek lettek volna: Semmit az útra ne vigyetek, se pálczákat, se táskát, se kenyeret, se pénzt; se két-két ruhátok ne legyen. Attól fogva, emberek lévén, magukon érezték szemrehányó tekintetét, valahányszor hazatértek a maguk grandiózus hivatali lakosztályába; és emberek lévén, nehezteltek érte.

Bellini, az államtitkár az íróasztal mellett állt, a szobának háttal. Hivatali ideje a halászgyűrű eltörésével lejárt, magas, vékony, aszkétikus alkata, melyet rendszerint olyan egyenesen viselt, akár egy fekete nyárfa, most úgy festett, mintha a gyűrűvel együtt az is kettéroppant volna.

Lomeli így szólt:

– Kedves Aldóm, nagyon sajnálom.

Látta, hogy Bellini azt az úti sakk-készletet vizsgálgatja, amelyet a Szentatya mindenhová magával vitt az aktatáskájában. Hosszú, sápadt mutatóujját ide-oda futtatta az apró piros és fehér műanyag bábukon. A tábla közepébe voltak trükkösen bezsúfolva, valamiféle nehezen átlátható csatába zárva, amely most már örökre megoldatlan marad. Bellini szórakozottan így szólt:

– Mit gondolnak, kifogásolná valaki, ha ezt eltenném emlékbe?

– Biztosan nem.

– A nap végén elég gyakran játszottunk vele. Azt mondta, segít neki ellazulni.

– Ki győzött?

– Ő. Mindig.

– Vigye csak el – sürgette Lomeli. – Önt mindenkinél jobban szerette. Ő is azt akarná, hogy az öné legyen. Vegye el.

Bellini körbepillantott.

– Szerintem várni kéne, és engedélyt kérni. De úgy tűnik, a mi buzgó camerlengónk lepecsételni készül a lakosztályt.

A fejével arrafelé biccentett, ahol Tremblay és pap segédei a dohányzóasztal köré gyűlve kirakosgatták az anyagokat, amelyeket majd az ajtókra kell rögzítenie – vörös szalagokat, viaszt, ragasztószalagot.

Bellini szeme egyszeriben megtelt könnyel. A ridegségéről volt híres – a zárkózott, kedélytelen entellektüel. Lomeli még sosem látott rajta érzéseket. Most megdöbbent. Egyik kezét Bellini karjára tette, és együttérzőn azt kérdezte:

– Tudja, mi történt?

– Azt mondják, szívroham.

– Én pedig azt hittem, olyan szíve van, akár egy bikának.

– Nem egészen, hogy őszinte legyek. Voltak figyelmeztető jelek.

Lomeli meglepetten pislogott.

– Erről még nem is hallottam.

– Hát, nem akarta, hogy bárki is megtudja. Azt mondta, amint kitudódik, ezek elkezdik majd pletykálni, hogy vissza fog vonulni.

Ezek. Bellininek ki sem kellett mondania, kik azok az ezek. A Kúriára gondolt. Lomeli aznap este már másodszor érezte úgy homályosan, hogy semmibe veszik. Vajon azért, mert semmit sem tudott erről a régóta fennálló egészségügyi problémáról? Mert a Szentatya nem csupán intézőnek tartotta, de őt is ezek közé sorolta?

Így szólt:

– Azt hiszem, nagyon óvatosnak kell lennünk azzal kapcsolatban, hogy mit mondunk az állapotáról a médiának. Ön még nálam is jobban tudja, milyenek. A szívpanaszok minden előzményéről tudni akarnak majd, ahogy arról is, hogy pontosan mit tettünk ellenük. És ha kiderül, hogy az egészet elhallgattuk, és semmit sem csináltunk, tudni akarják majd, hogy miért. – Most, hogy az első megrázkódtatás kezdett elmúlni, lassacskán tudatára ébredt egy sor sürgető kérdésnek, amelyekre a világ majd választ akar kapni – sőt ő maga is választ akart. – Mondja csak, volt valaki a Szentatyával, amikor meghalt? Kapott feloldozást?

Bellini a fejét rázta.

– Nem, sajnos, már halott volt, amikor felfedezték.

– Ki talált rá? Mikor? – Lomeli intett Woźniak érseknek, hogy jöjjön oda hozzájuk. – Janusz, tudom, hogy ez önnek nagyon nehéz, de részletes nyilatkozatot kell kidolgoznunk. Ki fedezte föl a Szentatya holttestét?

– Én, eminenciás uram.

– Na, hála Istennek, ez már valami. – A Pápai Ház összes tagja közül Woźniak állt a legközelebb a pápához. Vigasztaló volt a tudat, hogy ő járt először a helyszínen. És tisztán közönségkapcsolati szempontból is jobb, hogy ő, és nem egy biztonsági őr; sokkal jobb, hogy ő, és nem egy apáca. – És mit csinált?

– Felhívtam a Szentatya orvosát.

– És milyen gyorsan ért ide?

– Azonnal, eminenciás uram. Az éjszakát mindig a szomszédos szobában töltötte.

– De már nem volt mit tenni?

– Nem. Minden felszerelésünk megvolt az újraélesztéshez. De már elkéstünk vele.

Lomeli ezen elgondolkodott.

– Az ágyban talált rá?

– Igen. Egészen békés volt, majdnem ahogy most kinéz. Azt hittem, alszik.

– Ez mikor volt?

– Tizenegy harminc körül, eminenciás uram.

– Tizenegy harminc? – Annak már több, mint két és fél órája.

Lomeli meglepetése kiülhetett az arcára, mert Woźniak sietve így szólt:

– Hamarabb kellett volna önt hívnom, de Tremblay bíboros átvette a helyzet irányítását.

Tremblay feje odafordult a neve említésére. Olyan pici ez a szoba. Csak pár lépésnyire volt tőlük; egy szempillantás alatt mellettük termett. A kései óra ellenére frissen és csinosan festett, sűrű ezüstös haját makulátlanul befésülte, jól karbantartott testét könnyedén viselte. Úgy nézett ki, mint egy visszavonult sportoló, aki sikeresen alakult át televíziós sportkommentátorrá; Lomeli halványan emlékezett rá, hogy fiatalkorában jéghokizott. A francia kanadai a maga gondos olaszságával így szólt:

– Nagyon sajnálom, Jacopo, ha megbántva érzi magát, amiért késve értesítettük… tudom, hogy Őszentségének Aldónál és önnél nem volt közelebbi munkatársa… de camerlengóként úgy éreztem, hogy legfőbb kötelességem az egyház feddhetetlenségének a biztosítása. Én mondtam Janusznak, hogy önt majd később hívja fel, hogy legyen egy kis nyugtunk, amíg megállapítjuk a tényeket. – Ájtatosan szorította össze a két tenyerét, mintha imádkozna.

Kibírhatatlan ember volt. Lomeli így szólt:

– Kedves Joe-m, én egyedül a Szentatya lelkéért és az egyház jólétéért aggódom. Akár éjfélkor, akár kettőkor mondanak el nekem valamit, az a magam részéről egyre megy. Biztosra veszem, hogy ön a legjobb tudása szerint cselekedett.

– Egyszerűen arról van szó, hogy amikor egy pápa váratlanul meghal, az első döbbenet és zavar idején elkövetett hibák később mindenféle rosszindulatú pletykákhoz vezethetnek. Jusson csak eszébe I. János Pál pápa tragédiája… negyven éve próbáljuk meggyőzni a világot arról, hogy nem gyilkolták meg, és mindezt azért, mert senki sem akarta beismerni, hogy egy apáca fedezte fel a holttestét. Ezúttal nem szabad, hogy következetlenségek legyenek a hivatalos beszámolóban.

A reverendájából egy összehajtogatott papírlapot húzott elő, és átadta Lomelinek. Meleg tapintású volt. (Azon melegében a nyomtatóból, gondolta Lomeli.) Szövegszerkesztővel takarosan kinyomtatva ez állt angolul a tetején: „Idővonal”. Lomeli végigfuttatta az ujját a gépelt oszlopokon. Este 19:30-kor a Szentatya Woźniakkal vacsorázott a Casa Santa Marta ebédlőjében, a számára fenntartott, kordonnal elkerített részen. 20:30-kor visszavonult a lakosztályába, ahol a Krisztus követése egyik bekezdését olvasta, majd elmeditált rajta (8. fejezet, „Őrizkedni kell a bizalmas barátkozástól”). 21:30-kor lefeküdt. 23:30-kor Woźniak érsek benézett hozzá, hogy jól van-e, de semmilyen életfunkciót nem tudott megfigyelni. 23:34-kor a milánói San Raffaele Kórházból a Vatikán rendelkezési állományába helyezett dr. Giulio Baldinotti életmentő eljárást kezdeményezett. A szívmasszázs és a defibrillálás kombinációjával próbálkozott, de sikertelenül. A Szentatyát 0:12-kor halottá nyilvánította.

Adeyemi bíboros Lomeli mögé lépett, és a válla fölött olvasni kezdett. A nigériai mindig erősen bűzlött a kölnitől. Lomeli a nyakán érezte meleg leheletét. Adeyemi fizikai jelenlétének ereje már túl sok volt neki. Odaadta neki a dokumentumot, és elfordult, de Tremblay csak újabb papírokat nyomott a kezébe.

– Mik ezek?

– A Szentatya legutóbbi orvosi leletei. Áthozattam őket. Ez a múlt hónapban végzett vizsgálat angiográfiája. Ezen egyértelműen látszik – mondta egy röntgenfelvételt a mennyezeti lámpa felé emelve Tremblay −, hogy elzáródása volt…

A monokróm kép karistolt, foltos – baljóslatú volt. Lomeli elborzadt. Az istenért, mi értelme van ennek? A pápa a nyolcvanas éveiben járt. Nincs semmi gyanús az elhalálozásában. Mégis, meddig kellett volna élnie? E pillanatban a lelkére kellene koncentrálniuk, nem pedig az artériáira. Határozott hangon így szólt:

– Ha nagyon muszáj, az adatokat hozza nyilvánosságra, de a fényképet ne. Az túlzottan tolakodó. Lealacsonyítja őt.

Bellini szólalt meg:

– Egyetértek.

– Gondolom – fűzte hozzá Lomeli −, legközelebb azzal jön majd, hogy boncolásra lesz szükség?

– Nos, anélkül elkerülhetetlenül pletykálni fognak.

– Ez igaz – mondta Bellini. – Valamikor Isten adott magyarázatot minden rejtélyre. Most az összeesküvés-elmélet hívei bitorolják Őt. Ők korunk eretnekei.

Adeyemi befejezte az idővonal olvasását. Levette aranykeretes szemüvegét, és a szárát szopogatta.

– Mit csinált a Szentatya hét harminc előtt?

Erre Woźniak válaszolt.

– A vecsernyét celebrálta, eminenciás uram, itt a Casa Santa Martában.

– Akkor ezt kell mondanunk. Ez volt az utolsó szentséges tette, amely kegyelmi állapottal jár, különösen, mivel nem volt lehetőség utolsó kenetre.

– Jogos – mondta Tremblay. – Majd ezt is beleveszem.

– És még korábban… a vecsernye előtt? – makacskodott Adeyemi. – Akkor mit csinált?

– Amennyire tudom, rutintalálkozókon vett részt. – Tremblay hangja védekezőn csengett. – Nem ismerem a részleteket. A halálát közvetlenül megelőző órákra koncentráltam.

– Kivel volt az utolsó beütemezett találkozója?

– Úgy vélem, hogy valójában talán velem – felelte Tremblay. – Négykor találkoztam vele. Így van, Janusz? Én voltam az utolsó?

– Igen, eminenciás uram.

– És milyen állapotban volt, amikor beszélt vele? Mutatta valami jelét betegségnek?

– Nem, ilyenre nem emlékszem.

– És később, amikor önnel vacsorázott, érsek úr?

Woźniak Tremblayre nézett, mintha az engedélyét kérné, mielőtt válaszol.

– Fáradt volt. Nagyon-nagyon fáradt. Nem volt étvágya. Rekedtes volt a hangja. Rá kellett volna jönnöm… − Elhallgatott.

– Nincs miért szemrehányást tenni magának. – Adeyemi visszaadta Tremblaynek a dokumentumot, és újra föltette a szemüvegét. Volt a mozdulataiban valami kimódolt színpadiasság. Mindig észben tartotta a méltóságát. Az egyház igazi hercege. – Vegye bele az aznapi összes találkozóját. Az majd megmutatja, milyen keményen dolgozott, egészen a legvégéig. Bizonyítani fogja, hogy senkinek sem volt oka arra gyanakodni, hogy beteg.

– Ellenkezőleg – mondta Tremblay −, ha a teljes programját kiadjuk, nem áll fenn annak a veszélye, hogy úgy fest majd, mintha óriási terhet raktunk volna egy beteg emberre?

– Maga a pápaság egy óriási teher. Erre emlékeztetni kell az embereket.

Tremblay a homlokát ráncolta, de nem szólt semmit. Bellini a padlót bámulta. Enyhe, de határozott feszültség támadt, és eltartott néhány másodpercig, mire Lomeli rájött, hogy miért. Az embereknek a pápaság irdatlan terhére való emlékeztetése magában hordozza azt a kézenfekvő utalást, hogy legjobb lenne, ha ezt a hivatalt fiatalabb ember töltené be – Adeyemi pedig, aki alig múlt hatvan, csaknem egy évtizeddel fiatalabb a másik kettőnél.

Lomeli végül így szólt:

– Javasolhatom a dokumentum olyatén módosítását, hogy tartalmazza a Szentatya vecsernyén való részvételét, de máskülönben úgy tegyük közzé, ahogy van? És hogy óvintézkedésül készítsünk egy másik dokumentumot is, amelyben ismertetjük a Szentatya egész napos programját, és ezt tartsuk tartalékban arra az esetre, ha szükség lenne rá?

Adeyemi és Tremblay gyors pillantásokat váltott egymással, majd bólintottak, Bellini pedig szárazon így szólt:

– Istennek hála a mi dékánunkért. Látom már, hogy az elkövetkezendő napokban szükségünk lehet a diplomáciai képességeire.

*

Lomeli később úgy tekint majd vissza erre, hogy ez volt az a pillanat, amikor az utódlásért való versengés elkezdődött.

Mindhárom bíborosról köztudott volt, hogy az elektori kollégiumon belül saját klikkjük van a támogatóikból: Bellini, a liberálisok nagy szellemi reménysége, amióta csak Lomeli az eszét tudta, a Gregoriana Pápai Egyetem volt rektora, korábbi milánói érsek; Tremblay, aki amellett, hogy camerlengóként szolgál, a Népek Evangelizációjának Kongregációja prefektusa is, ennélfogva a harmadik világhoz kötődő jelölt, akinek az az előnye is megvan, hogy amerikainak néz ki, de a nélkül a hátrány nélkül, hogy tényleg az lenne; és Adeyemi, aki a média véget nem érő elragadtatására isteni szikraként hordozza magában azt a forradalmi lehetőséget, hogy egy napon talán ő lesz „az első fekete pápa”.

És lassacskán, ahogy a Casa Santa Martában észrevette, hogy elkezdődött a manőverezés, Lomeliben felderengett a felismerés, hogy a Bíborosi Kollégium dékánjaként rá fog hárulni a választás lebonyolítása. Olyan feladat volt ez, amelynek elvégzésére egyáltalán nem számított. Pár éve prosztatarákot diagnosztizáltak nála, és bár állítólag kikúrálták, mindig is úgy gondolta, hogy hamarabb fog meghalni, mint a pápa. Soha nem gondolt magára hézagpótlóként. Megpróbált visszavonulni. Most viszont olybá tűnik, hogy a lehető legnehezebb körülmények között ő lesz a felelős a konklávé megszervezéséért.

Lehunyta a szemét. Ha te úgy akarod, ó, Uram, hogy ezt a feladatot én végezzem el, kérlek, adj hozzá bölcsességet, hogy a lebonyolításával erősebbé tegyem Anyaszentegyházunkat…

Pártatlannak kell majd lennie – ez az első és legfontosabb. Kinyitotta a szemét, és így szólt:

– Felhívta valaki Tedesco bíborost?

– Nem – felelte Tremblay. – Éppen Tedescót? Miért? Gondolja, hogy kellene?

– Nos, tekintve az egyházban betöltött pozícióját, udvarias dolog lenne…

– Udvarias? – kiáltott fel Bellini. – Mi olyasmit tett, amivel megérdemli az udvariasságot? Ha valakiről el lehet mondani, hogy megölte a Szentatyát, hát ő az!

Lomeli együttérzett vele gyötrelmében. A néhai pápa összes kritikusa közül Tedesco volt a legádázabb, egyesek szerint az egyházszakadás határáig erőltette a Szentatya és Bellini elleni támadásait. Még a kiközösítés is szóba került. Mindazonáltal hűséges követői voltak a tradicionalisták között, és ez feltétlenül prominens jelöltté tette az utódlásra.

– Akkor is fel kellene hívnom – mondta Lomeli. – Jobb lesz, ha tőlünk tudja meg a hírt, nem pedig valami riportertől. Isten tudja, kapásból mit mondana rá.

Fölvette az asztali telefon kagylóját, és megnyomta a nullát. Egy érzelemtől remegő hangú telefonközpontos lány azt kérdezte, miben segíthet.

– Kérem, kapcsolja a velencei Palazzo Patriarcalét… Tedesco bíboros magánvonalát.

Feltételezte, hogy nem fogják fölvenni – végtére is még éjjel három előtt jártak −, de az első kicsengés még véget sem ért, máris felvették. Mogorva hang szólt bele:

– Tedesco.

A többi bíboros a temetés menetrendjét beszélte meg halkan. Lomeli fölemelt kézzel csendet kért, és hátat fordított nekik, hogy a hívásra koncentrálhasson.

– Goffredo? Lomeli vagyok. Sajnos rettenetes híreim vannak. A Szentatya az imént hunyt el. – Erre hosszú hallgatás következett. Lomeli valami zajt hallott a háttérből. Léptek? Ajtó? – Pátriárka? Hallotta, amit mondtam?

Tedesco hangja tompán szólt a barlangszerű hivatalos rezidenciáján.

– Köszönöm, Lomeli. Imádkozni fogok a lelkéért.

Kattanás hallatszott. A vonal elnémult.

– Goffredo? – Lomeli karnyújtásnyira eltartotta a telefont, és összevont szemöldökkel nézett rá.

Tremblay szólalt meg:

– Nos?

– Már tudott róla.

– Ez biztos? – Tremblay a reverendájából egy fekete bőrbe kötött imakönyvnek látszó valamit húzott elő, amiről kiderült, hogy mobiltelefon.

– Persze hogy tudott – mondta Bellini. – Ez a hely tele van a támogatóival. Valószínűleg hamarabb tudta meg, mint mi. Ha nem vigyázunk, ő maga fogja megtenni a hivatalos bejelentést a Szent Márk téren.

– Ez úgy hangzott, mintha valaki vele lenne…

Tremblay a hüvelykujjával szaporán simogatta a kijelzőt, adatokat pörgetett át.

– Az teljességgel lehetséges. A közösségi médiában máris terjednek a pápa haláláról szóló pletykák. Gyorsan kell cselekednünk. Javasolhatok valamit?

És ekkor került sor az éjszaka második nézeteltérésére, amikor is Tremblay azt szorgalmazta, hogy a pápa holttestét azonnal szállítsák át a halottasházba, ne halogassák reggelig („Nem engedhetjük meg magunknak, hogy lemaradjunk a hírciklusról; az katasztrófa lenne.”) Indítványozta, hogy azon nyomban adják ki a hivatalos nyilatkozatot, és hogy a vatikáni televíziós központból két forgatócsoportot, plusz három fotóriportert és egy hírlapi tudósítót engedjenek be a Piazza Santa Martára, hogy felvegyék a testnek az épületből a mentőautóba való átszállítását. Azzal érvelt, hogy ha gyorsan cselekednek, a felvételt élőben fogják közvetíteni, és az egyház biztos lehet benne, hogy maximális nyilvánosságot kap. A katolikus hit nagy ázsiai központjaiban most reggel van; Latin- és Észak-Amerikában este; csak az európaiak és az afrikaiak lesznek kénytelenek a hírre ébredni.

Ismét Adeyemi emelt óvást. A hivatal méltósága érdekében, szólt az érve, meg kell várniuk a napvilágot és a halottaskocsit meg egy tisztességes érckoporsót, amelyet a pápai lobogóval leterítve tudnak kivinni. Bellini élesen replikázott:

– A Szentatya magasról tett volna a méltóságra. A föld alázatosainak az életét választotta, és halálában is ilyen szegény alázatosnak akarna látszani.

Lomeli helyeselt.

– Ne feledjük, olyan ember volt, aki nem volt hajlandó limuzinba ülni. A közösségi közlekedéshez most egy mentőautó áll a legközelebb, amivel szolgálhatunk neki.

Adeyemi ennek ellenére sem gondolta meg magát. Végül aztán három az egy ellenében kellett őt leszavazni. Abban is megállapodtak, hogy a pápa holttestét be kell balzsamozni. Lomeli így szólt:

– De gondoskodnunk kell róla, hogy tisztességesen megcsinálják. – Sohasem felejtette el azt, amikor 1978-ban a Szent Péter-bazilikában libasorban elhaladtak VI. Pál pápa holtteste mellett: az augusztusi hőségben szürkészölddé vált az arca, az állkapcsa megereszkedett, és határozottan érezni lehetett a bomlás szagát. De még ez a hátborzongatóan kínos ügy sem volt olyan szörnyű, mint az azt megelőző, húsz évvel azelőtti alkalom, amikor XII. Piusz pápa teste a koporsójában oszladozott, és petárdaként robbant fel a Lateráni Szent János-templom előtt.

– És még valami – fűzte hozzá. – Gondoskodnunk kell róla, hogy senki se fényképezze le a testet. – Ez a méltatlanság is megesett XII. Piusszal, akinek a hulláját hírmagazinokban mutogatták világszerte.

Tremblay elment, hogy intézkedjen a Szentszék médiahivatalánál, és nem egészen harminc perc múlva jöttek a mentősök – miután a telefonjukat elkobozták −, hogy a pápai lakosztályból egy guruló hordágyhoz szíjazott fehér műanyag hullazsákban kivigyék a Szentatyát. A második emeleten megálltak vele, amíg a négy bíboros lifttel előrement, hogy az előcsarnokban fogadhassák, és kikísérjék az épületből. A test alázatossága a halálban, a kicsinysége, a lábak és a fej kerekded kis magzati formája Lomeli szemében mintha mélyreható nyilatkozatot tett volna. Ő pedig gyolcsot vásárolván, és levévén őt, begöngyölé a gyolcsba, és elhelyezé egy sírboltba… Az Emberfia gyermekei végre mind egyenlőek, elmélkedett; mindannyiuk reménye a feltámadásban Isten kegyelmétől függ.

Az előcsarnokot és az alsó lépcsősort mindenféle rendű és rangú egyházi emberek szegélyezték. Leginkább az ő némaságuk vésődött kitörölhetetlenül Lomeli agyába. Amikor kinyílt a liftajtó, és kitolták rajta a testet, rémületére csak a telefonkamerák kattogása és surrogása hallatszott, egy-két kósza zokogással elvegyülve. Tremblay és Adeyemi a hordágy elejénél haladt, Lomeli és Bellini hátul, az Apostoli Kamara prelátusai libasorban utánuk. Az ajtón át kivonultak az októberi hidegbe. A szitálás közben elállt. Még egy pár csillag is látszott. Áthaladtak a két svájci gárdista között, és a sokszínű fény olvasztótégelye – a várakozó mentőautónak és a kíséretében lévő rendőrautónak az esőtől fénylő piazzán kék napsugarakként végigsöprő villogása, a fotósok fehér vakuvillanásai, a tévések lámpáinak mindent beterítő sárga izzása és mindezek mögött a Szent Péter-bazilika sötétségből kiemelkedő gigantikus, kivilágított ragyogása − felé indultak.

A mentőautóhoz érve Lomeli megpróbálta elképzelni az Egyetemes Egyházat abban a pillanatban – valami egy és negyedmilliárdnyi lelket: a Manila és São Paulo nyomornegyedeiben a tévékészülékek köré gyűlt rongyos tömegeket, a mobiltelefonjuktól hipnotizált tokiói és sanghaji ingázó tömegeket, a félbeszakadt meccs közben bostoni és New York-i bárokban ülő sportrajongókat…

Elmenvén azért, tegyetek tanítványokká minden népeket, megkeresztelvén őket az Atyának, a Fiúnak és a Szent Léleknek nevében…

A test fejjel előre becsusszant a mentőautó hátuljába. Becsapódott a hátsó ajtó. A négy bíboros ünnepélyes vigyázzban állt, miközben megindult a díszkíséret – két motorkerékpár, majd egy rendőrautó, utána a mentő, majd még egy rendőrautó és végül újabb motorkerékpárok. A menet egy pillanat alatt körbesöpört a piazzán, és már ott sem volt. Amint eltűntek szem elől, felharsantak a szirénák.

Ennyit az alázatosságról, gondolta Lomeli. Ennyit a föld szegényeiről. Akár egy diktátor autókonvoja is lehetett volna.

A díszkíséret jajgatása elenyészett az éjszakában.

A kifeszített kötél mögött a riporterek és fotósok kiáltozni kezdtek a bíborosoknak, mint turisták az állatkertben, amikor arra próbálják rávenni az állatokat, hogy menjenek közelebb:

– Eminenciás uram! Eminenciás uram! Ide!

– Valamelyikünknek mondania kéne valamit – jelentette ki Tremblay, és válaszra sem várva elindult a piazzán keresztül. A fények mintha tüzes glóriában részesítették volna a sziluettjét. Adeyemi néhány másodpercig még türtőztetni tudta magát, de aztán utánaeredt.

Bellini mély megvetéssel így szólt a bajusza alatt:

– Micsoda cirkusz!

– Nem kellene velük tartania? – vetette föl Lomeli.

– Istenem, dehogyis! Nem leszek a csőcselék cinkosa. Azt hiszem, inkább a kápolnába kellene mennem imádkozni. – Szomorúan elmosolyodott, és valamit megzörgetett a kezében, Lomeli pedig látta, hogy az úti sakk-készlet van a kezében. – Jöjjön – mondta. – Tartson velem. Mondjunk el együtt egy misét a barátunkért. – Miközben visszafelé ballagtak a Casa Santa Martába, karon fogta Lomelit. – A Szentatya elmondta, hogy nehézségei támadtak az imádkozással – suttogta. – Én talán segíthetek. Azt tudja, hogy a végére neki magának is kétségei voltak?

– A pápának kétségei voltak Istennel kapcsolatban?

– Nem Istennel. Dehogyis Istennel. – És ekkor Bellini valami olyasmit mondott, amit Lomeli sosem fog elfelejteni. – Ő az egyházba vetett hitét vesztette el.

2.

Casa Santa Marta

A konklávé története nem egészen három héttel később kezdődött.

A Szentatya a Lukács evangélista ünnepe utáni napon halt meg: vagyis október tizenkilencedikén. Október hátralévő részét és november első felét a temetése és a Bíborosi Kollégium csaknem naponkénti ülésezése töltötte ki, amelynek tagjai a világ minden tájáról özönlöttek Rómába, hogy megválasszák az utódját. Ezek privát értekezletek voltak, amelyeken az egyház jövőjét vitatták meg. Alkalmanként felszínre került ugyan a progresszívek és a tradicionalisták közötti szokásos széthúzás, de Lomeli megkönnyebbülésére vita nélkül zajlottak le.

Most, a mártír Szent Herculanus ünnepén – november 7. vasárnapján – a Sixtus-kápolna küszöbén állt, két oldalán a Bíborosi Kollégium titkárával, Monsignor Raymond O’Malley-vel és a pápai liturgiák szertartásmesterével, Wilhelm Mandorff érsekkel. A pápaválasztó bíborosokat még aznap este bezárják a Vatikánba. Másnap pedig kezdetét veszi a szavazás.

Nem sokkal ebédidő után jártak, és a három prelátus közvetlenül a Sixtus-kápolna fő részét az előtértől elválasztó, márványból és kovácsolt vasból készült rács előtt állt. Együtt mérték fel a helyszínt. Az ideiglenes fapadló már csaknem elkészült. Épp egy bézs színű szőnyeget szögeltek le. Felkapcsolták a televíziós lámpákat, székeket hordtak be, íróasztalokat csavaroztak egymáshoz. Ahová csak néztek, mindenütt mozgást láttak. Michelangelo mennyezetének nyüzsgése – az a sok nyújtózkodó, gesztikuláló, hajlongó és cipekedő félmeztelen, rózsaszín-szürke test – Lomeli szemében most mintha meglelte volna nehézkes földi hasonmását. A kápolna túlsó végében, Michelangelo Utolsó ítélet című gigantikus freskóján az emberiség azúrkék égbolton lebegett, a Mennyei Trónus körül kopácsolás, elektromos fúrók és körfűrészek visszhangzó kíséretére.

– Nos, eminenciás uram – mondta a maga ír akcentusával a kollégium titkára, O’Malley. – Én ezt a pokol egészen korrekt víziójának mondanám.

– Ne kövessen el istenkáromlást, Ray – felelte Lomeli. – A pokol holnap érkezik el, amikor behozzuk a bíborosokat.

Mandorff érsek ezen egy kissé túl hangosan nevetett.

– Kitűnő, eminenciás uram! Ez jó!

Lomeli O’Malley felé fordult.

– Azt hiszi, tréfálok.

O’Malley, akinél csíptetős írótábla volt, a negyvenes évei végén járt: magas, már hízásnak indult férfi az olyan ember pirospozsgás képével, aki a szabadban éli az életét – talán lóháton vadászik −, pedig ő sohasem művelt semmi ilyesmit; a kildare-i ősök és a whiskey-ivásra való hajlama miatt ilyen az arcszíne. A Rajna-vidéki Mandorff idősebb volt, hatvan körüli, szintén magas, a feje olyan sima, boltozatos és szőrtelen, akár egy tojás; az Eichstätt–Ingolstadt Egyetemen a papi cölibátus eredetéről és teológiai alapjairól szóló tanulmányával szerzett magának hírnevet.

A kápolna két oldalán, a terem hosszában kéttucatnyi egyszerű, csupasz faasztalt toltak össze úgy, hogy négy sort alkossanak. Egyelőre csak a rácshoz legközelebbit terítették le abrosszal, ez már készen állt Lomeli inspekciójára. Belépett a kápolnába, és végigsimított a két kelmerétegen: a puha, karmazsinvörös filcen, amely egészen a padlóig ért, és a vastagabb, bársonyosabb – a szőnyeghez illő bézs színű – anyagon, amely az asztal lapját és széleit takarta, és elég kemény felületet nyújtott az íráshoz. Egy Bibliát, egy imakönyvet, egy névjegykártyát, ceruzákat és tollakat, egy kis szavazócédulát és egy hosszúkás papírlapot helyeztek el rajta, amelyen mind a 117 szavazati joggal rendelkező bíboros neve szerepelt.

Lomeli fölvette a névjegykártyát: XALXO, SAVERIO. Ő kicsoda? Belényilallt a rémület. A pápa temetése óta eltelt napokban igyekezett találkozni mindegyik bíborossal, és memorizálni egy-két személyes apróságot. De olyan sok volt az új arc – a néhai pápa több mint hatvan bíborosi kalapot adományozott, egyedül az utolsó évben tizenötöt −, hogy a feladat meghaladta az erejét.

– Hogy a csudába kell ezt kiejteni? Szalszo lenne?

– Khal-kó, eminenciás uram – mondta Mandorff. – Indiai.

– Khal-kó. Le vagyok kötelezve, Willi. Köszönöm.

Lomeli leült, hogy kipróbálja a széket. Örömmel látta, hogy van rajta párna. És rengeteg a hely, hogy az ember kinyújtsa a lábát. Hátradőlt. Igen, eléggé kényelmes. Tekintettel arra, hogy várhatóan mennyi ideig lesznek ide bezárva, annak is kell lennie. Reggelizés közben elolvasta az olasz sajtót. A választás végéig most lát utoljára újságot. A Vatikán-figyelők egyhangúlag hosszú és megosztó konklávét jósolnak. Lomeli azért imádkozott, hogy ne így legyen, és hogy a Szentlélek már korán megszállja a Sixtust, és vezesse őket egy névre. De ha ez mégsem valósulna meg – és az biztos, hogy a tizennégy kongregáció egyike alatt sem mutatta jelét −, akkor napokra itt ragadhatnak.

Végigpillantott a Sixtus hosszán. Különös, hogy a mozaikpadlónál mindössze egyméternyivel magasabban ülve mennyire megváltozik a hely perspektívája. A lábuk alatt lévő üregbe a biztonsági szakértők blokkolókészülékeket szereltek, hogy megakadályozzák az elektronikus hallgatózást. Az egyik rivális tanácsadó cég szerint azonban ennyi óvintézkedés nem elegendő. Azt állították, hogy a felső galéria magasában lévő ablakokra irányított lézersugarak érzékelni tudják a kiejtett szavak által az üvegen keltett rezgéseket, amelyeket vissza lehet alakítani beszéddé. Azt javasolták, hogy az összes ablakot deszkázzák be. Lomeli megvétózta az indítványt. Elviselhetetlen lenne a nappali világosság hiánya és a klausztrofóbia.

Egy intéssel udvariasan elhárította Mandorff felajánlott segítségét, feltápászkodott a székről, és beljebb merészkedett a kápolnába. A frissen leterített szőnyegnek édeskés szaga volt, mint az árpának csépléskor. A munkások félreálltak, hogy elengedjék; a kollégium titkára és a pápai liturgiák szertartásmestere követte őt. Még mindig alig tudta elhinni, hogy ez történik, hogy itt ő a felelős. Olyan volt, mint egy álom.

– Tudják – mondta a hangját megemelve, hogy egy villanyfúró lármáján át is meghallják −, fiúkoromban, ’58-ban… amikor még tulajdonképpen a genovai szemináriumban voltam… és aztán ’63-ban is, mielőtt még felszenteltek volna, imádtam nézegetni a képeket azokról a konklávékról. Az összes újság művészi rajzokat hozott róluk. Emlékszem, ahogy a szavazás közben a bíborosok ott ültek körben a fal mellett a baldachinos trónusaikon. És amikor a szavazás véget ért, egyenként meghúztak egy kart, hogy leeresszék a baldachinjukat, kivéve azt a bíborost, akit megválasztottak. El tudják ezt képzelni? A vén Roncalli bíborost, aki nem is álmodott róla, hogy bíboros lesz, arról meg végképp nem, hogy pápa? És Montinit, akit a régi gárda annyira gyűlölt, hogy szavazás közben konkrétan üvöltöztek egymással a Sixtus-kápolnában? Képzeljék csak el, ahogy ott ülnek a trónusukon, és azok, akik néhány perce még mind egyenlőek voltak velük, felsorakoznak, hogy meghajoljanak előtte!

Tudatában volt annak, hogy O’Malley és Mandorff udvariasan hallgatja. Megrótta magát. Úgy beszél, mint egy vénember. Mindazonáltal megindították az emlékek. A trónusokat 1965-ben, a második vatikáni zsinatot követően elhagyták, mint annyi minden mást is az egyház régi tradícióiból. Manapság a Bíborosi Kollégiumot túl népesnek és túl soknemzetiségűnek tartják az efféle reneszánsz hókuszpókuszhoz. De azért Lomeli egyik fele inkább a reneszánsz hókuszpókusz után vágyakozott, és titkon azt gondolta, hogy a néhai pápa időnként túl messzire ment, amikor örökösen az egyszerűségen és az alázatosságon lovagolt. A túlzott egyszerűség végső soron csak a hivalkodás egy másik formája, az alázatossággal büszkélkedni pedig bűn.

Átlépte az elektromos kábeleket, és csípőre tett kézzel megállt az Utolsó ítélet alatt. Elmerengett az összevisszaságon. Forgácsok, fűrészpor, ládák, kartonok, alátétcsíkok. Fa- és textilszemcsék kavargása a fénysugarakban. Kalapálás. Fűrészelés. Fúrás. Egyszeriben elborzadt.

Káosz. Istentelen káosz. Mint egy építkezésen. És a Sixtus-kápolnában!

Ezúttal túl kellett kiabálnia a hangzavart.

– Felteszem, időben el fogunk készülni, nemde?

– Ha muszáj, egész éjjel dolgozni fognak – felelte O’Malley. – Minden rendben lesz, eminenciás uram, ahogy mindig. – Megvonta a vállát. – Tudja, ez Olaszország.

– Á, igen, Olaszország! Valóban. – Lomeli ellépett az oltártól. Bal kéz felől egy ajtó volt, azon túl pedig a Könnyek Szobájaként ismert kis sekrestye. Az új pápa ide vonul el közvetlenül a megválasztása után, hogy beöltözzön. Furcsa kis kamra ez, alacsony boltozatos mennyezettel és egyszerű, meszelt falakkal, szinte mint egy pincebörtön, bútorokkal telizsúfolva – egy asztal, három szék, egy kanapé és a trónus, amelyet majd kivisznek, hogy az új pápa azon ülve fogadja a pápaválasztó bíborosok főhajtását. Középen egy fém ruhaállvány, amelyen három pápai reverenda lóg celofánba csomagolva – kicsi, közepes és nagy méretű −, valamint három karing és három mozzetta. Tucatnyi dobozban különféle méretű pápai lábbelik. Lomeli kivett egy párat. Bebújós volt, egyszerű piros szattyánbőrből. Az orrához emelte, és megszagolta.

– Az ember minden eshetőségre felkészül, de sosem lehet tudni. XXIII. János pápa például a legnagyobb reverendába sem fért bele, így aztán kénytelenek voltak elöl begombolni, hátul pedig felhasítani a varrást… azt mondják, előbb a karját dugta bele, mint egy sebész a műtősruhába, aztán a pápai szabó belevarrta. – A cipőt visszatette a dobozba, és keresztet vetett. – Áldja meg az Isten, bárkinek is kelljen viselnie.

A három férfi elhagyta a sekrestyét, visszaballagtak azon az úton, amelyen jöttek, végig a szőnyeggel borított folyosón, át a márványrácsozaton, és a farámpán az előtérbe. Az egyik sarokba oda nem illően, egymás mellé helyezve két zömök, szürke fémkályha állt. Mindkettő nagyjából derékig ért, egy kerek és egy szögletes, mindkettő rézkéményes. A két kéményt egymáshoz forrasztották, hogy egyetlen füstcsövet alkossanak. Lomeli kétkedve méregette. Nagyon roskatagnak látszott. Egy állványzattól támogatva csaknem húsz méter magasra nyúlt, és az egyik ablakon vágott nyíláson át tűnt el. A titkosság biztosítása érdekében a kerek kályhában majd minden szavazás után elégetik a szavazócédulákat; a szögletes kályhában pedig füstbombákat fognak aktiválni – feketét az eredménytelen szavazás jelzésére, és fehéret, amikor megvan az új pápa. Az egész apparátus archaikus, abszurd és furamód csodálatos.

– Kipróbálták már a rendszert? – kérdezte Lomeli.

O’Malley türelmesen válaszolt.

– Igen, eminenciás uram. Többször is.

– Hát persze hogy megtette. – Megpaskolta az ír karját. – Elnézést az akadékoskodásért.

A tágas, márványpadlós Sala Regián át mentek ki, le a lépcsőn, majd ki a Cortile del Maresciallo macskaköves parkolójába. A nagy, kerekes kukákba már nem fért bele a szemét. Lomeli így szólt:

– Remélem, ezek holnapra eltűnnek innen.

– Igen, eminenciás uram.

A triójuk áthaladt egy boltíven a következő udvarba, majd a következőbe, és az utána következőbe – a titkos kerengőlabirintusban a Sixtus-kápolna mindig bal kéz felől volt. Lomeliben minden alkalommal csalódást keltettek a kápolna matt szürkésbarna külső falai. Vajon miért zsúfolták abba a remekbe szabott belső térbe az emberi géniusz minden egyes grammját – az ő véleménye szerint túlságosan is sok géniuszt: egyfajta esztétikai gyomorrontást kap tőle az ember −, amikor a külsejére viszont szemlátomást egyáltalán nem gondoltak? Úgy néz ki, mint valami raktár vagy gyár. De az is lehet, hogy ez volt a cél. A melyben van a bölcsességnek és ismeretnek minden kincse elrejtve…

Gondolatait az oldalán sétáló O’Malley szakította félbe.

– Apropó, eminenciás uram, Woźniak érsek úr szeretne beszélni önnel.

– Nos, nem hiszem, hogy ez most lehetséges, igaz? Egy órán belül megérkeznek a bíborosok.

– Mondtam neki, de eléggé izgatottnak tűnt.

– Miről van szó?

– Nem kötötte az orromra.

– De komolyan, ez már nevetséges! – Mandorffhoz fordult támogatásért. – A Casa Santa Martát hatkor lezárják. Előbb kellett volna megkeresnie. Egyszerűen nem tudok rá időt szakítani.

– Enyhén szólva is meggondolatlanság.

– Majd megmondom neki – mondta O’Malley.

Mentek tovább, elhaladtak az őrbódéjukban tisztelgő svájci gárdisták mellett, ki az útra. Alig tettek meg egy tucatnyi lépést, amikor Lomelire rájött az önostorozás. Túl nyersen beszélt. Hiúság volt a részéről. Kíméletlenség. Kezd eltelni a saját fontosságától. Jól tenné, ha nem felejtené el, hogy a konklávé napokon belül véget ér, és akkor már őrá sem lesz kíváncsi senki. Senkinek nem kell már úgy tennie, mintha meghallgatná a baldachinokról meg kövér pápákról szóló meséit. Akkor majd megtudja, milyen érzés Woźniaknak lenni, aki nem csupán szeretett Szentatyáját veszítette el, de a pozícióját, az otthonát és a kilátásait is, mindet egyazon pillanatban. Bocsáss meg nekem, Istenem.

– Ami azt illeti, ez kicsinyesség a részemről – mondta. – Szegény feje majd aggódni fog a jövője miatt. Mondja meg neki, hogy a Casa Santa Martában leszek, hogy fogadjam az érkező bíborosokat, és utána majd megpróbálok pár percet szakítani rá.

– Igen, eminenciás uram – felelte O’Malley, és feljegyezte a csíptetős írótáblájára.

*

Mielőtt a Casa Santa Marta több mint húsz éve felépült, a pápaválasztó bíborosokat a konklávé idejére az Apostoli Palotában szállásolták el. A nagy hatalmú genovai érsek, Siri bíboros, négy konklávé veteránja, aki az 1960-as években Lomelit pappá szentelte, annak idején arra panaszkodott, hogy ott olyan, mintha élve eltemetnék őket. Az ágyakat tizenötödik századi dolgozó- és fogadószobákba zsúfolták be, és függönyöket akasztottak közéjük, hogy valami elemi magánszférát biztosítsanak. Egy-egy bíboros mosakodási lehetősége egy kancsóból és egy mosdótálból állt; a higiénia egy szobavécében merült ki. II. János Pál volt az, aki úgy döntött, hogy ez az ósdi nyomorgás a huszonegyedik század küszöbén tovább már nem tűrhető, és elrendelte, hogy Vatikánváros délnyugati sarkában építsék fel a Casát, amely a Szentszéknek húszmillió dollárjába került.