Beate Maly

Mozart
kisasszony
és a szerelem dallamai

Kossuth Kiadó

Tartalom

Bevezetés

I. RÉSZ

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

II. RÉSZ

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

III. RÉSZ

28

29

30

31

Epilógus

Utószó

Impresszum

Bevezetés

SALZBURG, 1751. JÚLIUS 30.

Hilde Pfeiffer, a bába hajnal óta sürgölődött Anna Maria Mozart hálószobájában. Amikor beindult a szülés, a város felett már gyülekeztek a viharfelhők, és Hilde azóta csak egyetlenegyszer hagyta el a szobát. Utasította Sopherlt, a Mozart család új cselédjét, hogy készítsen fájdalomcsillapítót borókából, kamillából, fekete ürömből és mákból. Leopold örömmel átvállalta volna ezt a feladatot.

Már órák óta tétlenségre volt ítélve. Idegesen járkált fel-alá az alacsony szobában. Három lépés az ablakig, kettő az asztalig, négy a zongorájáig, majd ismét vissza az asztalhoz. Lába alatt minden lépésnél megnyikordult a parketta, az új, elegáns csatos cipő sarka kopogott a kemény padlón. Korábban a mennydörgés meg az öreg diófa göcsörtös ágain zizegő levelek elnyomták a lépései zaját. A vihar azonban időközben elvonult Salzburg felett, és egy-két távoli villámlástól eltekintve nyugalom telepedett a városra. A szél bizonyára magával vitte a tikkasztó hőséget, ami miatt már hetek óta szenvedett a felesége, Anna Maria. A szobában azonban ebből sajnos még semmit sem lehetett érezni, mivel az ablakai nem a Getreidegasséra nyíltak, hanem a ház védett belső udvarára. Hiába tárta ki Leopold a fakeretes ablaktáblákat, a teremben továbbra is füllesztő volt a levegő.

A hálószobából megint hangos jajgatás szűrődött ki, amit halk nyöszörgés követett. Annyira eltorzult a felesége hangja, hogy Leopold alig ismert rá. Idegesen tördelte a kezét. Gyűlölte ezt a tehetetlen várakozást, holott nem először történt ez meg vele. Anna Maria már három gyermeket szült: három évvel korábban a kis Johann Joachim Leopold jött a világra. Alig néhány órával később Leopold kezébe vehette a világ legédesebb, rózsás arcú, parányi, cseresznyepiros ajkú csecsemőjét. Leírhatatlan öröm és büszkeség töltötte el az első, egészséges kisfia láttán. És micsoda végtelen szomorúság lett rajta úrrá, amikor hat hónappal később meghalt a gyermeke! Anna Maria addigra ismét várandós volt, Maria Anna Kordulával, aki csak hat napot élt, mielőtt az Isten magához szólította. Előző évben Maria Anna Nepomuzena Walburga jött a világra. Leopold és Anna Maria két hónapig babusgathatta őt, aztán ő is a testvérei után ment. És most? Vajon mi a terve Istennek ezen az éjszakán?

A gyors egymásutánban következő terhességek legyengítették Anna Maria szervezetét. Az elmúlt hetekben Leopold észrevette, hogy a felesége mennyire fáradt és kimerült, ám ő mégsem panaszkodott egyetlenegyszer sem, és az utolsó pillanatig vezette a háztartást. Derék asszony volt, aki korán megtanulta, hogy a nehéz időkben sem szabad csüggedni.

Miért tart ma ilyen sokáig? Vajon hogyan segít Anna Marián a szülésznő? Valahányszor házhoz hívták, Leopold mindig nagy összegeket fizetett ki neki. Nem minden férfi volt hajlandó olyan mélyen a zsebébe nyúlni, mint ő. Pár évvel azelőtt még Leopold sem tehette volna ezt meg. Hosszú várakozás és szorgalmas munka előzte meg, mire szolgálatba állhatott a harmadik Zsigmond von Schrattenbach gróf, salzburgi hercegérsek komornyikja és hegedűseként. Nem volt könnyű kivívnia a tiszteletre méltó fizetést, amelyből megengedhette magának a családalapítást.

Nem kellene már rég felsírnia a gyermekének? Minden idegszálával hallgatózni kezdett a hálószoba alacsony faajtajánál. Szinte kísérteties volt a csend. Mi történhet odabent? Alig bírta türtőztetni magát, hogy fel ne tépje az ajtót. Lehet, hogy másik bábát kellett volna hívnia? Hilde Pfeiffer különc asszony volt, aki egyedül élt a városfalon kívül. Folyton konfliktusban állt a városi bírával, amiért leányanyákon is segített. Állítólag még sosem halt meg a keze között vajúdó nő. Mi van, ha Anna Maria… Leopold lehunyta a szemét, és olyan erősen szorította össze, hogy villámok cikáztak előtte. Azt tette, amit egyébként a zongoratanítványainak is javasolni szokott, lassú be- és kilégzéssel próbált megnyugodni, miközben számolt:

– Egy, két, há’, négy, egy…

Ahogy az alacsony ajtót hirtelen feltépték, a számolása félbeszakadt. Sopherl falfehéren lépett a szobába. Leopold megpróbált bekukucskálni, de a törékeny nő sietve becsukta maga mögött az ajtót.

– Engedjen, na, kérem! – kiáltotta idegesen, majd átsietett a szobán.

– Minden rendben van? – kérdezte Leopold, olyan félelemmel a hangjában, amely még önmagát is megrémisztette.

– Mindjárt megérkezik a gyerek! – Sopherl utolsó szavait csak sejthette, ugyanis a nő gyors léptekkel elhagyta a lakást, és a harmadik emeletről hangos dübörgéssel leszaladt az udvarra. Leopold hallotta, ahogy lent a kútnál tesz-vesz. Nem sokkal később már jött is vissza a falépcsőn. A szakács az ajtóban várt rá, elvette tőle a vödröt, hogy a konyhában felmelegítse a vizet a tűz felett.

Leopold megállította a cselédet. – Hogy van a feleségem?

– Mégis, hogy lenne? – felelte Sopherl flegmán. – Órák óta vajúdik. A gyerek elakadt.

Leopoldnak eszébe sem jutott volna Sopherlt alkalmazni. Nem vezet jóra, ha a szolgák ilyen szemtelenek. Anna Maria viszont rábeszélte: – Ő jóval intelligensebb azoknál, akik eddig nálunk voltak.

Leopold végül beadta a derekát, de szinte mindennap megbánta ezt a lépést.

– Magánál van?

A hálószoba felől érkező hangos kiáltás adta meg a választ a kérdésére. Leopold összerezzent.

– Na, engedjen az utamra! – Sopherl türelmetlenül fordult hozzá. – Nem érek rá most csevegni!

A férfi kelletlenül arrébb állt. Ahogy a cseléd kinyitotta az ajtót, Leopoldnak sikerült egy pillanatra benéznie a hálóba, mielőtt a bába elállta az utat. A felesége nyöszörgését viszont még hallotta. Hogy jutott eszébe Istennek ilyen szenvedést mérni a nőkre?

Leopold úgy érezte, még életében nem peregtek olyan lassan a percek, mint akkor. Margot, az idős szakácsnő becipelte a felforralt vízzel teli vödröt. Annyira tele volt, hogy minden lépésnél a padlóra fröccsent néhány csepp. A szakácsnő kopogás nélkül nyitott be a parányi szobába. A következő pillanatban Anna Maria ismét felkiáltott. Ez azonban hosszú, éles sikoly volt, melybe nemcsak fájdalom, hanem kétségbeesés is vegyült. Leopold izgatott hangokat hallott. A nők gyorsan, vadul, összevissza beszéltek. A szakács hangosan belekezdett az Üdvözlégybe, amivel elnyomta a másik két nő hangját. Leopold közelebb lépett, és épp az ajtóra akarta tapasztani a fülét, amikor ismét kiáltást hallott. Ám a hang nem a feleségétől származott. Egy újszülött erőteljes sírása volt, aki épp akkor látta meg a napvilágot. Leopold megkönnyebbülten engedte ki a visszatartott levegőt. Az ajtó azonban még mindig zárva maradt. Miért nem árulják el neki, hogy lánya vagy fia született? És mi van Anna Mariával? Jól van?

Halk, örömteli nevetés szűrődött ki az ajtó mögül, majd motyogás, aztán újra gyereksírás. Örökkévalóságnak tűnt, mire Leopold meghallotta, hogy gyors lépések közelednek. Hátraugrott, elvégre nem illik hallgatózni. Ahogy kinyílt az ajtó, szinte zavarba jött.

– Mozart úr, egészséges lánya született! – közölte a bába fáradtan, de annál boldogabban. Tiszta kendőkbe pólyált csecsemőt tartott a karjában, és olyan kimerültnek tűnt, mintha ő maga szülte volna meg a gyermeket.

– És a feleségem?

– A körülményekhez képest jól van. Hamarosan bemehet hozzá. Még várjuk, hogy a méhlepény is megérkezzen.

A félelem, amely eddig Leopold vállát nyomta, hirtelen lehullott róla.

– Akarja látni a lányát?

Anélkül, hogy megvárta volna a férfi válaszát, a bába odalépett hozzá, és felé nyújtotta a csomagot, mintha a karjába akarná adni. Hogy jut eszébe ez a furcsa gondolat? Még soha nem vette a karjába egyetlen apa sem a csecsemőjét rögtön a szülést követően. Ez az asszonyok dolga.

Abban a pillanatban Sopherl kikiáltott a hálóból: – Indul!

A bába hátrapillantott a válla felett. Anna Maria egyre hangosabban nyögött.

– Na, nyújtsa már ki a karját! – csattant fel Hilde Pfeiffer.

– Hogyan, kérem? – Leopold azt hitte, rosszul hall. Hogy merészeli őt utasítani ez a nő?

– Az ön gyermeke, vegye már el!

A bába, nem törődve Leopold hezitálásával, óvatosan a karjába tette a csomagot. Aztán sietve visszament Anna Mariához. Amint becsukódott az ajtó, Leopold egyedül maradt a lányával a szobában. Ahogy tüzetesen szemügyre vette az aprócska kislányt, egyszeriben elszállt minden haragja. A kislány kerekded fejét szőke pihe borította. Az arca rózsás volt és puha. Miközben pici, szív alakú szájával cuppogott, összeráncolta az orrocskáját.

– Gyönyörű vagy! – suttogta Leopold meghatottan, megbabonázva a kiszolgáltatott, törékeny kis teremtménytől, aki teljesen rá volt utalva.

Nem sokkal később visszajött a szobába Sopherl, hogy elvigye az újszülött kisbabát. – A kislány makkegészséges. Még soha nem láttam olyan csöppséget, aki egy nehéz szülést követően ennyire mohón szopott volna. Minden oka megvan rá, hogy büszke legyen, Mozart úr!

Leopold nem bírt betelni a kis jövevénnyel. Persze nyilván fiút szeretett volna. Ez a kislány azonban egészen különleges, ezt minden porcikájában érezte. A kislánya kinyújtotta felé a kezecskéjét. Szokatlanul hosszú, vékony ujjai voltak, pont, mint neki.

– Zongorista kéz – jegyezte meg Sopherl.

– Mit beszélsz? – mordult rá Leopold.

– A hosszú ujjak. Ön mondja mindig, hogy a zongorázáshoz az kell.

Leopold óvatosan megsimogatta a csecsemő puha ujjbegyeit. Sopherlnek igaza van. A lányának hosszú, zongorista ujjai vannak. De egy lányból nem válhat zenész. Vagy mégis?

– Tudja már, mi lesz a neve?

– Maria Anna – vágta rá Leopold. Tudta, hogy a név szerencsét hoz a kislánynak.

– És Nannerlnek fogjuk becézni.

I. RÉSZ

1

SALZBURG, 1766. NOVEMBER 29.

Nannerl figyelte, ahogy az apja kifizeti a hídvámot. Alighogy átvette az egyenruhás őr a pénzt, a hintó máris továbbzötyögött a Salzach feletti fahídon. Hasonlóan a nyirkos, hideg őszi naphoz, a víz is sötétszürke volt, amely a széles folyómederben vadul hömpölygött a masszív hídpillérek között. Nannerl izgatottan kidugta a fejét a hintóból, és a városfal mögött emelkedő Mönchsberg felé kémlelt, ahol a hercegérsek vára állt. Mögötte, a távolban az Untersberg ágaskodott a szürke égbolt felé. A hegy csúcsa beleveszett a felhőkbe. Számos legenda és mítosz keringett a salzburgiak hegye körül. Nannerl mindet ismerte, és most úgy érezte, mintha egy régi barátot látna viszont. A fagyos menetszél összeborzolta a haját, és a gondosan hátratűzött frizurájából kibomlott egy-két hajtincs.

– Húzzátok be a fejeteket! – szólt rájuk szigorúan az édesanyjuk. Míg Nannerl sóhajtva, de illedelmesen hátradőlt a kárpitozott padon, a másik oldalon az öccse, Wolfgang továbbra is kibámult az ablakon.

– Wolferl! – dorgálta meg Anna Maria a fiát, aki azonban a füle botját sem mozdította mindaddig, amíg az anyja meg nem fogta a kabátja csücskét, és vissza nem húzta őt a helyére. Morcosan grimaszolt, és sértődötten karba tette a kezét. A térdnadrágján kibomlott a szalag, már megint nem kötötte be rendesen.

– Lesz még elég lehetőségetek arra, hogy körülnézzetek a városban – ígérte meg Leopold a gyerekeinek. – Kár lenne, ha ilyen röviddel a célunk előtt egyikőtök megfázna.

Három és fél év telt el azóta, hogy a Mozart család megkezdte a hosszú és izgalmas utazását keresztül-kasul Európán. Akkoriban Wolfgang még kisfiú volt, most viszont már tízéves, a tizenöt éves Nannerl meg szinte már kész fiatal hölgy. A gyerekek az apjukkal együtt a kontinens legnevesebb főurai előtt léptek fel, uralkodókat és hercegeket varázsoltak el a zenéjükkel, hatalmas sikert aratva. III. György brit királyt ugyanúgy elbűvölték, mint I. Miksa bajor választófejedelmet vagy XV. Lajos francia királyt.

Utazásuk során Nannerl átkelt a La Manche csatornán, így nemcsak hogy megérezte a tenger illatát, de még a só ízét is megízlelte az ajkán. Később a tengerpartról figyelte, ahogy a hatalmas víztömeg óránként felduzzad, majd ismét visszahúzódik. Egyelőre senki sem tudott neki elfogadható magyarázatot adni erre a természeti jelenségre. Az apja a hold vonzáserejével próbálta megmagyarázni, de Nannerl abból nem sokat értett. Az útjuk során annyi helyen jártak, hogy a lány sok városnevet már el is felejtett. Még jó, hogy mindent gondosan feljegyzett az útinaplójában. Megcsodálta Versailles-t, Londonban a westminsteri apátságot, és hajózott az amszterdami csatornákon. De semmi sem tudta őt annyira elvarázsolni, mint az óceán végtelensége. Kár, hogy Salzburgban csak folyók vannak.

A három és fél év nemcsak kulturálisan vált a hasznukra, hanem anyagilag is megtérült. A családot rendesen megfizették a fellépéseikért. A kis Wolfgangot csodagyerekként emlegették, Nannerlt pedig tehetséges zongoristaként ünnepelték. Rögtön az útjuk elején, Bécsben, egy hercegnői udvari ruhával jutalmazták meg a zongorajátékát. Az értékes ajándék gondosan összehajtogatva feküdt az egyik óriási utazóládában. Édesapja ezenkívül Lyonban, a selyemről híres városban álomszép ruhát varratott, amelyben Nannerl bizonyára nagy feltűnést kelt majd a salzburgi báli szezonban.

A fiatal lány izgatottan fészkelődött a padon. Alig bírta kivárni, hogy végre beléphessen a Getreidegassén lévő lakásba, ahol gondtalan, boldog gyermekéveket töltött. Mennyit játszott a szomszédgyerekekkel a hátsó udvaron! Amint végzett a zongoragyakorlással, délutánonként ő is leszaladt a falépcsőn a többiek után.  Fogócskáztak, kincskeresőtérképeket készítettek, és zsákba futást rendeztek. Remélte, hogy a hinta még mindig ott lóg az öreg diófán. Szeretett volna még egyszer felülni rá. Kíváncsi volt, vajon megkapta-e a barátnője, Katharina az utolsó levelét Zürichből, és eljön-e az üdvözlésére.

A kocsis ügyesen áthajtotta a hintót a keskeny városkapun. Mindkét oldalon csak egy-egy arasznyi hely maradt. Hiába volt kikövezve az átjáró fala, jó pár karcolás tanúskodott arról, hogy nem mindenki irányítja olyan rutinosan a járművet, mint ő.

Ahogy átjutottak a városhatáron, máris utcazaj és bűz áradt a hintóba, amely szinte minden európai városban hasonló volt, függetlenül attól, hogy a város tenger mellé vagy folyópartra épült. A levegőben lócitrom, szemét, főttzöldség- és sülthús-szag, fánk-, valamint halszag terjengett. A piacról hazafelé tartva háziasszonyok és cselédek igyekeztek az utcákon, teli kosarakkal. Tanoncok és kisinasok slisszoltak át ügyesen a tömegen. Egy utcazenész tehetségtelenül pengette a lantját. A hamisan szóló hangszer hallatán Nannerl rosszallóan csóválta meg a fejét. Ahogy a fiú észrevette a felé közeledő városi őrséget, máris eltűnt a következő kapualjban.

Salzburg híres volt a számtalan átjárójáról, amelyek a párhuzamosan futó utcákat kötötték össze. Némelyikük olyan széles volt, hogy még egy jármű is átfért rajta, ám voltak olyanok is, ahol épp csak egy ember jutott át. Az utcákon magasra fésült parókával, peckesen lépkedő üzletemberek sétáltak, majd eltűntek az egyik átjáróban. Az elmúlt években hatalmas építkezés vette kezdetét Salzburgban. Leopold, aki otthon tanította a gyermekeit, azt mesélte Nannerlnek, hogy a környék sókereskedelme és bányászata évszázadokon át gazdagsághoz és jóléthez segítette a hercegi érsekséget. Mindenhol csattogtak a kalapácsok, folyt a felújítás. A komor homlokzatok új, vidám színeket öltöttek. A hercegérsek valóságos kincsesládává változtatta a kormányzói székhelyét. Folytatta elődje törekvéseit, és olyan jelentős építészt hozatott Salzburgba, mint a bécsi Johann Bernhard Fischer von Erlach. Nannerl csak azért tudta megjegyezni a nevét, mert mindig egy horgászbottal a kezében képzelte el a férfit, és csak később jött rá, hogy nem halászról, hanem építészről van szó. A hulladékügyet azonban még mindig nem sikerült megoldania a városnak. Mindenfelé halomban állt a szemét, a lócitrom, a háztartási hulladék és az egyéb lom. Az utcán közlekedőknek figyelniük kellett, nehogy belelépjenek ezekbe a gusztustalan kupacokba. Egy fiú káposztafejekkel megrakott talicskával bajlódott. Mivel nem vette észre a hintót, kénytelen volt végighallgatni a kocsis durva szitkozódását. Összerezzent, majd nagyot lökve a kézikocsin, lehajtott fejjel továbbment.

Nannerl nem bírt betelni a forgataggal, amely minden nyüzsgés ellenére provinciálisnak hatott. Egyre hevesebben kezdett verni a szíve, úgy izgult, mintha hamarosan egy zsúfolásig teli koncertteremben kellene fellépnie. Pedig most nem a várakozással teli közönségtől akadt el a lélegzete, hanem attól, hogy végre hazaér. Bármennyire is izgalmas volt az utazás, örült, hogy lesz egy kis nyugalma.

A kocsis hangos „hó” kiáltással lefékezte a lovakat. Amint megállt a hintó, Leopold Mozart kinyitotta az ajtót, és kilépett a Getreidegasséra. Nannerl egyből utánaszökkent. Még le sem ért a lába a macskakőre, máris meghallotta a barátnője jól ismert hangját. Senki más nem pörgette úgy az r-et a nevében, mint Katharina.

– Nannerl!

A következő pillanatban a barátnője olyan viharosan ugrott a nyakába, hogy kis híján a földön találták magukat.

– Az ég szerelmére, ne olyan hevesen! – szólt rájuk Anna Maria szigorúan.

Ám Nannerl most nem foglalkozott az édesanyja intelmeivel. Túlságosan örült a találkozásnak, és viszonozta barátnője szívélyes üdvözlését.

– Már órák óta itt vagyok és várlak – mondta Katharina. – Reggeli után egyből elindultam, mert nem akartam elkésni.

– Ezek szerint megkaptad a levelemet?

– Még szép! Minden leveledet megkaptam, és mindegyiknek nagyon örültem. A hálószobámban kifeszítettem egy zsinórt, azon lógnak, mint a harisnyák a szárítókötélen.

Nannerl hátralépett, kibújt a barátnője öleléséből. Katharina is megnőtt, csakúgy, mint ő. Ám míg Nannerl teste kisfiús maradt, és a bő szoknya ellenére sem sugárzott túl sok nőiességet, addig Katharina szép gömbölyded formákat öltött, amióta utoljára látták egymást. A modern dekoltázsa nem rejtette véka alá dús keblét. A derekán szorosra húzott fűző arra engedett következtetni, hogy a hátsó fertálya is éppoly kerekded, mint a felsőteste. Frizurája nagy gonddal volt elkészítve, teletűzdelve tollakkal. Nannerl arra gondolt, talán még apró párnácskákat is bedugdostak a haja alá, hogy a hajköltemény megfelelő méretet öltsön. Megjelenésével akár Párizsban vagy Amszterdamban is feltűnést keltett volna.

– Katherl, te aztán tényleg felnőttél! – kiáltott Wolfgang, majd miközben pajkosan füttyentett egyet, rácsapott a fiatal lány hátsójára.

– Te viszont ugyanolyan neveletlen maradtál, mint amilyen az elutazásotok napján voltál. Mikor tanulod meg végre a jó modort? – Katharina tettetett felháborodással ráütött Wolfgang kezére.

– Remélem, soha! – kiáltotta Nannerl öccse. – A jó modor unalmas.

– Útban vagytok! – szólt rájuk Leopold szemrehányón. Soha nem titkolta, hogy nem kifejezetten örül, amiért Nannerl a város borbélymesterének és parókakészítőjének a lányával barátkozik. Gilowsky úr tulajdonképpen eredetileg jogtanácsos volt. Ám amikor rájött, hogy többet keres parókakészítéssel, mint azzal, hogy a nemesség alsóbb rétegeit képviseli a bíróságon, hivatást váltott. Erre a felesége, egy borbély lánya vette rá. Gilowsky úr fodrászszalonjában időközben már a legnagyobb méltóságok adták egymás kezébe a kilincset. Az üzlet valóságos aranybánya lett. Leopold mégis úgy érezte, hogy a gyerekeinek rangon aluli egy borbélycsaláddal barátkozniuk.

Mogorván arrébb tolta a két lányt.

– Segíthetünk felcipelni a csomagokat – ajánlotta fel Katharina barátságosan.

– Nagyon kedves tőled! – Anna Maria Mozart megkerülte a hintót. Miután gondosan lesimította a ruháját, szívélyesen üdvözölte Nannerl barátnőjét. A férjével ellentétben ő az egész Gilowsky családot kedvelte, különösen a kis Katharinát, aki időközben egy fejjel magasabb lett nála.

– Nannerl, felvihetnétek együtt egy kisebb ládát, azok nem olyan nehezek. – A kocsis közben már lepakolta a csomagok egy részét az utcára, ahol a ládák a járókelők útjában álltak. Fejcsóválva és szitkozódva kerülték ki őket.

– A hordozható klavikordot visszük! – határozott Nannerl. Imádta a hangszert, amelyet az apja direkt az utazásra készíttetett Johann Andreas Steinnél. A praktikus klavikordon Wolfgang és ő mindennap gyakorolhattak, függetlenül attól, hogy épp egy aprócska szobában vagy egy hercegi palotában laktak.