A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Határtalanok, 2017

Egy csibész naplója, 2018

Nem tündérmese, 2018

A magányos farkas, 2018

Nem mondhatsz nemet, 2018

Így öltek ők, 2019

Így nyertek ők, 2021

Copyright © Csabai Márk, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Sebes Miklós

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Korrektor: Hirsch Andrea

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5707-89-8

TETTEINK (BRÚNÓ KÉZIRATA)

Első fejezet

Koromfekete az ég és szakad az eső. Nem úgy, mint amikor az emberek túlozva ezt állítják, hanem valójában. Hónapok óta nem esett egyszerre ennyi csapadék Budapest környékén. A város lerohadt terei most leginkább valamiféle betonmedencére hasonlítanak. A szerencsésebbeknek olykor még vizes homok is jut a cipőjükbe a térkő közeiből, ha éppen egy nagyobb pocsolyába lépnek óvatlanul, miközben a kutyaszart kerülgetik a járdán. Legalább így jut a polgárnak némi strandélmény a Járda-szigeteken.

A kocsim ablaktörlőlapátjai alig bírják letolni a súlyos esőcseppeket a kivénhedt (xxx megjegy: majd ide beírok valamit) szélvédőről. Ha maga a verda már nem is, de legalább a hangja olyan mámorító, akárcsak Nóri zihálása. Megtörténik, aminek meg kell történnie, utoljára még felnyög. Végeztünk, és azóta is itt ül mellettem az anyósülésen. Nem moccan. Halántékát hanyagul az oldalsó ablaknak veti. Nem zavarja, hogy hideg az üveg. Egy szava sincs. Ki vagyok fáradva, én is zihálok. Nóri és én már jó ideje kerülgettük egymást, mire eljutottunk a mostani randevúnkig. A szikra már az első pillantásnál megvolt, csak nekem kellett egy kis idő, hogy összeszedjem a bátorságom. Nem tudok mit tenni, félénk vagyok…

*korábban*

Nóri és én gyakran találkoztunk az autópálya kivezetőjénél, a budaörsi benzinkúton. Ahogyan máskor, úgy most is, amikor összetalálkozunk, rámosolygok, ő viszonozza. Bájos a mosolya, szeretem. Távolból figyelem, ahogy a kártyájával fizet a hatos kútnál. Én a hetesnél töltök. Nóri a megszokások rabja, hiszen tankolás után rendszerint egy kapucsínót iszik a shopban, most sem hagyja ki. Szerintem ez afféle rituálé a számára, mint egyeseknél a cigi szex után, rosszabb esetben közben… Én nem szoktam Nórival tartani, mialatt kávézik. Inkább kimegyek és lemosom a szélvédőm, vagy éppenséggel ellenőrzöm a kerekek nyomását, olykor még az övét is szemrevételezem. Most is így teszek. Nekem ez a rituálé, mert óvni akarom őt. Fő a biztonság! Szerintem Nóri sokszor észre sem veszi a figyelmességem, igaz, nem is várok érte hálát, sem egy csókot, de még egy szimpla köszönömöt sem.

Nóri csókja édes és bódító, sokszor jár az eszemben. Ha éppen nem találkozunk, és nem tudok gyönyörködni abban a szép szájában, csak előveszem a szalvétát, amelybe rúzsos száját törölte néhány héttel korábban a kúton. Van, hogy csak ülök az ágyam szélén és kezemben tartva nézem a szalvétán Nóri szájának szép ívét. Van, hogy meg is csókolom, és elképzelem, hogyan csókolhat a való életben.

Most is, mint mindig, akárhányszor véget ér röpke találkozónk, Nóri beül fehér BMW-jébe, és gázt ad. Úgy vélem, szereti a végzet asszonyát játszani, amikor valódi elérhetetlen nőnek tűnhet. Szerintem ez az egész közte és köztem afféle „ki bírja tovább?” türelemjáték, mint amikor farkasszemet nézek valakivel.

Figyelem, ahogy Nóri felhajt a pályára; utána kéne mennem. Ma is Tatára, esetleg Győrbe megy. Sosem kérdezem tőle, de tudom, hiszen gyakran elkísérem az útjain. Szemmel tartom a távolból a kisasszonyt. Nem mintha nem bíznék benne, csupán féltem. Nóri rendes lány és nagyon szorgos. Rengeteget dolgozik, remek területi képviselője egy energiaitalt forgalmazó cégnek. Szerintem anyám pont ilyen nőt kívánna mellém. Anyámnak pedig jó ízlése van, akárcsak nekem. Két nap telt el, amikor Nóri hiányától voltam kénytelen szenvedni. Az eddigi utolsó távozásakor csalódottan lestem utána.

Szóval, Nóri és az én románcom itt lobbant lángra a kúton, itt ég a tüze, és ki tudja, hol éget majd el mindent. Talán nem lehet olyan trendinek vagy pörgősnek mondani a megismerkedésünket, mint egy Facebook-, vagy épp egy Tinder-szerelem esetében, de legalább nem is egyéjszakás kaland. Úgy hiszem, a kémia nagyon fontos, és az igencsak megvan közöttünk.

Most is a benzinkút parkolójában vártam a szokott időben. Nóri meg is érkezett, és szokásához híven pontos volt, mint egy svájci óra. Élveztem a látványát, jó volt a közelében lenni. Nóri megtankolt, beszerezte a szokásos kávéját, majd nem sokkal később már előttem hajtott az eső áztatta pályán. Én valamivel mögötte, kissé lemaradva követtem. Nem sokkal később kisorolt a Harkályos motorpihenőnél, lassított, végül lefékezett az egyik parkolóhelyen. Egy darabig még járatta a motort, mielőtt levette volna a gyújtást.

Beértem őt, valamivel távolabb álltam meg a szakadó esőben. Nóri újságból rögtönzött esernyőt, amit a feje fölé tartva kiszállt az autójából, és annak bal első kerekét vizsgálgatta. Innen úgy festett, defektje van. A pihenőben csak ő és én, azaz mi voltunk. Döntöttem: eljött a pillanat, hogy színre lépjek. Közelebb gurultam hozzá, egy darabig járó motorral álltam mögötte. Kissé leengedtem az ablakom.

– Segíthetek? – szóltam ki hozzá.

Nóri egy darabig hezitált, lassan már-már bőrig ázva. Talán nem tudta, mitévő legyen, talán nem ismert fel hirtelenjében. Aztán, mintha egycsapásra beléhasított volna a felismerés: esetleg még örül is nekem. Pocsolyák között szökdelve az autómhoz sietett a rögtönzött esernyőjével. Ekkor már biztos voltam abban, hogy tudja, ki vagyok. Leengedett ablakomon át összemosolyogtunk. Felajánlottam neki, hogy segítek kereket cserélni, de szorgalmaztam, hogy előbb várjuk meg, amíg eláll ez a rohadt eső.

– Van benne valami – vonta meg a vállát kedvesen. – Legyen, köszönöm! – mosolygott, miközben kitartóan tartotta a feje fölött a széthajtott termékkatalógust.

– Ülj be hozzám, nehogy jobban elázz, a végén még megfázol! – Éppen csak kimondtam, az eső istenesen rá is kezdett. Az időjárás velem volt, azt akarta, hogy ketten legyünk. Összepillantottunk. Ez a bizalom pillantása volt. Felkattintom az ajtózárat, eközben ő sietős léptekkel elölről megkerülte az autómat. Azután valósággal beesett az anyósülésre.

Az eső és a kora esti fények beborítottak minket, miközben a parkolóban vártuk az eső lanyhulását. Amolyan romantikus félhomályba vesztünk bele, miközben halkan szólt a háttérben az autórádió…

*

Végignézek két mezítelen combján, a szoknyája egészen derékig fel van csúszva. Nem takargatja magát, nem szemérmes. Nem is ő lenne, ha másképp tenne. Nóri tudja magáról, hogy szép, és ezt a küllemet nem is rejtegeti a világ elől. Teste lenyűgöző hibátlanságának a látványa hat rám, az áldozata vagyok. Valósággal megőrjít, függővé tesz, számomra ő a heroin, amit bármikor túladagolnék.

– Bár tudnám, Nóri, hogy vagy képes engem így megőrjíteni? – Rámarkolok a kormányra, miközben lopva lesek felé újra, majd hatalmas gázt adva visszahúzok az autópályára. Nóri nem szól semmit. Úgy érezzük magunkat, mint Bonnie és Clyde, csak mi nem a zsaruk, hanem a vihar elől menekülünk, csapot, papot, Nóri kocsiját hátrahagyva.

Felhajtok a sztrádára, folytatom tovább az utam. Közel tíz kilométert teszek meg, miután a lehajtóra fordulok. Már a felüljárón haladunk, gyorsan megyek. Végül az utunk egy útelágazásba torkollik, ahol egy jókora stoptábla késztet megállásra. Befékezek, pedig egy lélek sincs már ilyen későn ezen a kihalt útszakaszon. Fő a biztonság és a körültekintés.

– Merre menjünk, Nóri? – lesek rá, de továbbra sem válaszol. – Valami bajod van? Haragszol? – tudakolom, miközben érzem, hogy a türelmem lassan véget ér.

Már vagy húsz perce hozzám sem szól. Tipikus nő…, zsörtölődőm magamban.

– Megbántottalak? – Továbbra sem érkezik válasz, csak némán bámul kifelé a kocsi ablakán. – Persze, csináld csak, játszd a sértődöttet! – morgok.

Végül döntök. Balra fordulok, majd hasítunk tovább. A visszapillantóba lesek, nem látok mögöttünk fénycsóvát, és szemből sem közeledik egyetlen jármű sem. Továbbra is magunk vagyunk a kihalt, erdővel szegélyezett úton. Lefordulok az egyetlen földútra, és a kiserdő gyomráig hajtunk zötykölődve.

Brúnó

Nyomás

Alig múlt reggel kilenc. Normál esetben azt mondanám, túl korai volt ez az időpont mindenhez, úgy meg aztán pláne, hogy előző este hét óra óta farkasszemet néztem a laptopommal, ami egészen a hajnali órákig tartott. Úgy éreztem, kudarcot vallottam, alig haladtam. Aztán, mintha csak skatulyából rántottak volna elő, hatkor ébredtem és megtáltosodva körmöltem pár órát. Alig egy órája fejeztem be a Találkozások című új regényem első fejezeteinek kaparását. Ez van, rá kellett hangolódnom.

Bevallom, nem is tudom, mi történt velem az éjszaka. Valamikor hajnali kettő környékén éreztem, hogy már bóbiskolok, és le kell feküdnöm az íróasztalommal szemközti kanapéra, legalább egy pár másodpercre. A pihentető hunyást követően valami isteni szikra hatására pár órával később felpattantam, és igyekeztem vissza a gépemhez, hátrahagyva minden kényelmet és reggeli lustálkodás iránti vágyamat.

Hosszú hónapok után végre, az addig üres munkalapomat egyszer csak elkezdtem szavakkal megtölteni, azok pedig szépen fűzték össze magukat mondatokká, majd egy kerek történet első szilánkjaivá. Alighogy belemelegedtem a munkába, a bejárati ajtó csengőjének erőszakos hangja rázott fel az íróasztalom mellől. Éreztem, most nem jön jókor a váratlan vendég. Hiszen a kurva nehéz kezdet után most végre haladtam. Az utóbbi hónapokban szinte menekültem a gépem elől. Író létemre azt éreztem az elmúlt időszakban, hogy zavartak a szavak, a gondolatok és bármi, ami a munkámhoz kötött.

Én is ember vagyok, a munka helyett nyilván mindig találtam valami fontosabbat, vagy éppen érdekesebbet. Legyen az pia, nő, vagy olykor az online szerencsejáték izgalma, esetleg vicces videógyűjtemény állatokról – bevallom egyszer behúzott egy „hogyan hímezz okosan” tízrészes YouTube-sorozat is. Ez utóbbit tizenkétszer néztem végig.

Most, hogy újra írnom kellett, idegesítettek a mondatok, fárasztottak a gondolatok, frusztrált a nyomás. Azt éreztem, hogy kifulladtam a Halál után is van élet című regényem megjelenését követően. Nagy volt az elvárás magammal szemben, a kiadói nyomás ezt jócskán tetézte.

Az ébredés után éreztem, hogy újult erővel, végre megint élvezhetem az írás intim romantikáját. Az utóbbi időben minden egyes leütés csupán a pénzről szólt, ez volt a motiváció, de a kiadó minden igyekezete ellenére ez sem tüzelt eléggé, hiszen pénzből akkor már nem szenvedtem hiányt. Persze ez nem szemrehányás, sőt, inkább hálával tartozom érte Hévízi Bencének, a kiadói konszern vezetőjének, aki kiadta a könyvem, és ezzel biztosított számomra némi bizalmat, meg annak a haverjának a számát, akinek volt egy non-stop italnagykere.

Bence megmondta, ütni fog a túlélős sztori. Igaza lett. Az emberek zabálták a regényt, és a főhőst valami két lábon járó szuperhősnek gondolták… De elárulok egy titkot: mint Zsugovszky Brúnó, magánember, nyilván kiírtam volna a főhőst, ám a csodára szomjazó, könnyező szemű olvasók ezt ugye nem nézték volna túl jó szemmel. Nem is baj. Pont így lett tökéletes a sztori, hogy főhősünk csodával határos módon megmenekült. És hát, mekkorát ütött a regény…

Mára már jól tudom: Bencének mindig igaza volt, van, lesz.

Újra megszólalt a csengőm. Bárki is érkezett hozzám, épp alkalmatlan időben zaklatott. Mint már mondtam, jó ideje – van az talán négy napja is – időztem a dolgozószobában, és néztem farkasszemet a laptopom klaviatúrájával, vagy éppen egy jó pohár whiskey-vel, olykor pedig többel – de a bort sem vetettem meg természetesen. Azon az utamon is, amelyen kimaxoltam a kihívásokat, csupán a fridzsiderig jutottam, onnan pedig emelve a tétet egészen a mikróig – természetesen kész kajával a kezemben. Úgy éltem, mint a tinik. Ugyanabban a szobában aludtam, ebédeltem, reggeliztem, és úgy általában éltem is.

Nem azért volt így, mert a háznak nem akadt több szobája, hanem mert ebben a bizonyos szobában tartott a nyomás, az elvárás, na meg a szerződésem deadline-ja is odaláncolt a gépem mellé. A sürgető körülményeket leszámítva – ha hiszed, ha nem – ennek a helyiségnek volt valami fura ereje, vagy ahogy mások mondják: romantikája. Jó volt itt lenni. Úgy általában hatott rám az itt uralkodó atmoszféra. Kimondottan világos volt. A nagy ablakokon át tömérdek mennyiségű fény áramlott be. De a legfontosabb szempont, hogy meglehetősen remek kilátás nyílt a kertre. Az ablakon át kifelé kémlelve egy-egy percre el is felejtettem, hogy valójában az önkéntesen vállalt börtönömben vagyok, Budapest áporodott levegőjét lélegezve magamba, valahol a peremmezőn.

Ebbe a szobába lettem szerelmes, amikor évekkel korábban megvásároltam a házat. A beköltözésem utáni első három napban, ajtófélfának vetett vállal nézegettem ezt a szobát. Nem léptem be. Csupán szemrevételeztem, tervezgettem. Kerestem benne magam és az íróasztalom, a kedvenc kanapém és a tömérdek kacatom helyét. Úgy voltam vele, ha ezek megvannak, jöhet a bakelitlejátszóm és a hozzá tartozó lemezgyűjteményem, valamint a gigászi könyvtáram helyének kikaparása. A kitartó tűnődésnek meg is lett az eredménye. Készen állt minden. A balesetem utáni első regényemet is itt írtam meg. Akkor hatott rám a szoba lelke, ezért most is bizakodó voltam.

Amikor elkezdtem dolgozni, tudtam, baromi izgalmas napok előtt állok. De elszántságom ide, határidő oda, nem haladtam. Viszont megszámoltam, mennyi pontatlan illesztés van a járólapok között. Amikor végre fogást találtam a gondolataimon, nyomban felvert egy hívatlan vendég… Ez az én formám.

A csengő megint sikított.

Ahogy ajtót nyitottam, a tornácon megpillantottam egy fiatal srácot. Akárhogy is igyekeztem, nem tudtam elképzelni, hogyan is jutott el az ajtóig, hiszen emlékeim szerint előző nap még itt őrzött engem a telekhatáron egy kapu… Igaz, csupán akkora, hogy annak átlépése maximum egy corgi számára okozott volna gondot, mégis éppen eléggé szembetűnő ahhoz, hogy egy közepesen értelmes ember számára egyértelműen jelezze a helyzetet: ne tovább! Egyszóval szentül hittem, hogy biztosítja a ház nyugalmát az illetéktelenek és az ál-jófej szomszédok zavaró ki-be járásától.

Az ajtóban állva végigmértem a tagot. Kopott, világoszöld galléros pólót és valamivel sötétebb nadrágot viselt. Izgatottnak tűnt és a postás volt.

– Zsugovszky Brúnó? – kérdezte kissé bizalmatlanul, és látványosan méregetni kezdett. Átlestem a válla felett, megvolt a kerítés, nem értettem miért nem azon kívül várt.

– Attól függ, hogy vinni vagy hozni akar, legyen az bármi is… – válaszoltam, mire zavartan kotort elő egy borítékot a vállát húzó táskájából.

– Nyilván hozni – vigyorodott el, már-már zavarba ejtő modorral. A levelet átnyújtotta, de nem engedte még el.

– Csak remélni tudom, hogy én vagyok, és nem vertek át születésem napján a kórházban – válaszoltam.

– Az a Zsugovszky Brúnó? Az író? – bizalmatlankodott, még mindig marka biztonságában őrizve a levelet.

– Igen, ha ez segít bármin is. – Ahogy kimondtam, segített is, mert elengedte a borítékot.

– Remek! – csattant fel, és hatalmas mosoly ült a képére. – Péter vagyok, Kertész Péter, a körzet új postása. Igazán örülök a szerencsének, Zsugovszky úr. – Viperaként csapott felém mindkét markával, és anélkül, hogy nyújtottam volna, szó nélkül megragadta a kezem, majd szorítva parolázott. A kellemetlen, és mindenképpen kéretlen kontaktus közben a levél a helyzet méltóságához, illetve méltatlanságához mérten a tenyerünk csapdájában gyűrődött.

Nem akartam, de rövidesen megtudtam, hogy Péternek vagy egy húga, Zsuzsa. Ő pedig olvasta a Halál után is van élet című regényem, és nagy rajongóm lett, akárcsak Péter maga.

– Hallottam már pletykákat arról, hogy Zsugovszky úr itt lakik az új körzetemben – magyarázta, aztán hozzátette, hogy nagyon izgatott lett, amikor egy nevemre szóló küldemény landolt a táskájában. Alig várta, hogy kézbesíthesse, remélte, itthon leszek.

– Gondoltam, úgy a biztos, ha én adom át, nem pedig valami vacak értesítőt dobok be. – Közelebb hajolt, egyre jobban bizalmaskodott. Majd közölte, azért ő jött, mert félt, hogy a környékbeli kölykök viccből megdurrantják a postaládámból az értesítőt. Arról nem is beszélve, ha esetleg a helyettesítőjének kellene kézbesítenie a levelet. Az a fószer tiszta gáz, és mindig felcseréli a borítékokat. Igaz, ezt csak hallomásból tudja, hiszen még ő maga sem ismeri, ugyanis csak a negyedik napja kézbesít a területen.

Éreztem a hangjából, ez így jobb neki, nekem, szóval mindkettőnknek, tekintettel arra, hogy szerinte a küldemény rendkívül bizalmasnak tűnik.

– Biztos fontos lehet, ha önnek jön, pláne, ha a kiadójától, méghozzá sürgősségi vénnyel – közölte, majd ezután rohadt kellemetlen pillanatok következtek.

Én csak álltam és hallgattam a történetét, ami nem sarkallt kérdésre, izgalmat meg végképp nem okozott. Ő pedig bámult, már-már idétlenül bízva egy kedélyes csevej lehetőségében, netán arra, hogy meghívom egy kávéra. Kívülről nézve rém szürreális lehet ezt az egész.

– Most is ír, Zsugovszky úr? – törte meg faggatózásával a csendet.

– Hívjon csak Brúnónak, Péter! Egyébként meg nem, hiszen épp önnel beszélgetek itt a tornácon – mutattam végig a házelőn, nyomatékosítva a megállapításom. Bíztam abban, hogy egyetért velem.

– A világért sem zavarnám, Zsugovszky úr… – Mentegetőzésnek tűnt a postás minden szava, majd javította a nevem Brúnóra. Élvezettel ejtette ki a száján.

Valósággal elképzeltem, ahogy ezek után leteszi a műszakot, és betér a környék legmacsóbb helyére, a „Régi Postakocsi” presszóba, majd egykedvűen bedobja a témát egy – vagy éppen több – sör mellett a srácoknak: találkozott velem. Aztán mire sztoriba kerül, csak legyint, és annyit mond: „Hogy ki, Brúnó? Áááá, ő rendes tag. Jóban vagyunk.” Ezután húzóra legurít egy pohár sört, majd éppenhogy csak nem hív fel, és hív meg egy körre hozzájuk.

Ha mindez így történne, akkor sem haragudnék rá, hiszen minden ember ezt csinálja: hazudik, nagyít, mellébeszél. Ki általánosságokban, ki emberi kapcsolatait tekintve, ki saját magának.

– Tehetek valamit önért, Péter? – Vállvetve megtámaszkodtam a bejárati ajtón, mire valósággal homlokára csapott a srác, és sietve túrt bele a postástáskájába.

Egyébként kezdett már szórakoztatni a tag, de tényleg.

– Ez is az öné – nyújtott át egy számlalevelet, de az értékelése alapján ez nem lehetett olyan fontos, hiszen most mellőzte a rém kellemetlen szorongatást. Rögvest átadta.

– Köszönöm – biccentettem, miközben Péterrel érzékeny búcsút vettünk egymástól szigorúan szakmai alapon. Az utóbbi levelet olvasás nélkül csak az ajtó melletti előszobapolcra dobtam: ha majd fontos lesz, úgyis újra szólnak alapon.

Jobban érdekelt az első levél, ami Hévízi Bencétől, a kiadóm vezetőjétől érkezett. Gyorsan fel akartam bontani a küldeményt, ezért az ajtózárból kihúztam a lakáskulcsot, majd annak recés felével téptem fel sebészi pontossággal a boríték hajtókáját. Lopva lestem a sorokra, Péter újra rákezdett. Nekem nagyon úgy tűnt, hogy az új postásom igencsak beszédes kedvében volt továbbra is.

– Lehetne egy személyes kérdésem? – fordult felém mosolyogva.

– Miért, az eddigiek nem azok voltak? – szurkálódtam, de nem vette magára. Egyébként ismétlem: kezdtem bírni a tagot. Péter csak vigyorgott, megkegyelmeztem neki. – Mondja, de csak ha rövid, és nem követi még egy másik kérdés is… – engedtem, és most már kellemesebb, ámde sürgetőbb hangnemben közöltem vele, hogy dolgoznom kellene.

– Persze, megértem, és elnézést, ha rabolom az idejét – szabadkozott, de vélhetően nem gondolta őszintén, hiszen még ugyanazzal a levegővel hányta ki a kérdését. – Egyet áruljon el nekem… – kivárt, hangsúlyozott –, Brúnó… egy magafajta celeb, miért pont itt, a külvárosban él, félre ne értse… – Szabadkozva húzta félre a száját, miközben tekintetével végigpásztázta az épület igencsak felújításra szoruló homlokzatát. – Több hírességet is ismerek a munkám révén, ők mind Budán, vagy még inkább a városon kívüli részeken vásárolnak maguknak ingatlant, sőt, már-már villákat… – Ekkor relatíve tömören a tudtomra adta azt is, hogy Péter számára ez a környék a hatodik körzete, röpke negyvennyolc hónap és tizenkét nap szolgálati ideje alatt.

– Ami igaz, az igaz, ráférne egy jókora tatarozás a házra. Én pár éve lakom itt, ki tudja mikor nyúlt hozzá az előző tulaj – értettem egyet a gyors zárás érdekében –, de majd ennek is eljön az ideje… Mindennek eljön – közöltem. Összességében nem is értem a kérdést a házam lokációját illetően, és ezzel rá is kezdtem: – Tudja, Péter, ha Keanu Reeves szabadon metrózhat New Yorkban, akkor én miért ne élhetnék itt, nyugalomban és csöndben? Elvégre ő filmsztár, én meg csak egy szaros író vagyok – mosolyogtam.

– Értem, szóval ez ilyen művészi izé, ugye? – Szinte tátva maradt Péter szája, miközben olyan finoman ingatta a nyakán ragadt fejét, hogy azt hittem, egy erősebb szellő érkezésével talán el is veszíti azt.

A váratlan csevejt követően, újra az íróasztalomnál ültem, Hévízi Bence levelét tartva a kezemben. Izgatottan olvastam a sorait, arról írt – természetesen a lehető legudvariasabb és hányingerkeltőbb formában –, hogyha két hónapon belül nem adom le az új kéziratom, úgy érvényesítenie kell velem szemben hivatalosan a szerződésünk szerinti szankciókat. A retorziókra hivatkozva szerződésbontást helyezett kilátásba, na meg egy igen komoly kártérítési pert. A levél végén természetesen nem maradhatott el tőle a szokásos gyomorforgató klisés búcsúzása sem: Ölellek!

– Ez ám az ösztönzés, te seggfej! – dühöngtem, és ahogy a levele utolsó mondatához értem, nagy lendülettel jókora galacsinná gyűrtem a küldeményét, és egyenesen a szoba túlvégében levő kukának kijelölt kartondobozba hajítottam. Természetesen mellément, hiszen író vagyok, nem kosárlabdázó.

Hirtelen mocorgásra lettem figyelmes. Hátralestem és láttam, amint a kanapén hátrahagyott takarókupac alól egy mezítelen pár lábfej csusszan kifelé. Megállapítottam, hogy Alexa ébredezik, hirtelen pánikba estem, nem tudtam, mivel kínálom meg így reggel a nálam „éjszakázó” vendégemet. Hiszen kávém már nem volt, és kedvem sem, hogy elguruljak a közeli szupermarketbe egy gyors bevásárlásra. Az „alvó” jelzőt pedig direkt nem használnám rá, mert nem igazán aludtunk az éjjel, és hazudni sem nagyon szeretek. Hazudni bűn, vagy hogyan is szokás mondani?!

Alexát akkor ismertem meg, amikor elhatároztam, hogy eladom a házat. Szegény postás nem is sejtette, milyen darázsfészekbe nyúlt. Alexa ingatlanhiéna volt, ha nem is a legjobb, a legcsábosabb biztosan. Ahogy rátaláltam, írtam neki, Alexa pedig visszahívott, diplomatikusan mondhatjuk úgy: azonnal.

A hangja a hívás során kedves volt és roppant megnyugtató. Meg is beszéltünk másnapra egy találkozót ide a házhoz, és már akkor megegyeztünk, ha minden részlet a helyén van, kézbe veheti a dolgokat potom két százalék részesedésért cserébe.

Szerintem megérte az árát, hiszen tetszetős volt a ház, ahogyan Alexa is a bemutatkozó képe alapján. A szóbeli megállapodást követően néhány napig nem történt semmi, majd felhívott, kedvesen érdeklődött, hogy érzem magam, illetve feltett még egy-két bugyuta kérdést a házzal kapcsolatban – amit már előzőleg amúgy is átbeszéltünk… Meglepő és szokatlan gesztus volt ez egy ingatlanostól, főleg, hogy leginkább felőlem érdeklődött, miközben a nappali padlóburkolatáról vagy háromszor kérdezett újra.

Úgy tűnt, hogy Alexa korántsem olyan, mint a bárkit és bármit bekebelező, személytelen és gátlástalan ügynökök. Az én ügynököm emberinek, kedvesnek tűnt… na meg roppant vonzónak. A naponta – többször is – ismétlődő hívások után, számomra is megmagyarázhatatlan okból az egyik telefonbeszélgetés végén kicsúszott a számon:

– Meghívhatom egy vacsorára a sikeres együttműködés megünneplésére?

Nem kellett sokat várnom, Alexa szinte azonnal igent mondott. Talán már várta is a kérdést, hiszen jól előkészítette hozzá a terepet. Ez van, mindig a nő dönt.

Nem sokkal később egy belvárosi étteremben találkoztunk, a One-eyed Bull House-ban. Sosem értettem miért kell egy étteremnek ilyen hülye nevet adni, vagy úgy egyébként bármi másnak is. Elképesztően nézett ki. Nem a hely, hanem Alexa. A találkozóra inkább csábítóan, mintsem üzleti szerelésben érkezett. Mélyen dekoltált és felsliccelt fekete koktélruhában köszönt rám az étterem előtt. Olyan éles tűsarkút viselt a ruhájához, hogy az azokon való lépdelésért minimum egy kiváló „utcai artista” díjat adományoztam volna neki, a lepedőakrobatáknak járó kitüntetést pedig látatlanban felajánlottam volna, ennyire talán jó az emberismeretem.

Alexa ruháján folyamatosan megtörni kényszerült az étterem hangulatvilágításának a fénye, és ennek köszönhetően úgy festett, mintha folyamatosan valami lebegő és szikrázó glória venné őt körül. Én kacsát ettem drágán készítve, ő pedig steaket mérhetetlen mennyiségű ketchuppel. Ezt az egy szokását leszámítva, roppant vonzó volt, de úgy voltam vele, majd kinövi, ahogy a gyerekek.

Szóval kezdeményeztem, aztán tessék! Ennek már körülbelül két hete és egy napja, de ki számolja… Alexa bájos teremtés volt, olyasféle, akit szívesen elnézeget az ember hosszú órákon át egy pohár burgundival a kezében, az ágy szélén ücsörögve, ahogy pucéran fetreng, és kislányos játékossággal tekergőzik a nehéz paplanok között. Alexandra, vagy ahogy ő alkalmanként hívatta magát, Lexi, fiatal és kívánatos szépség volt, a napokban töltötte be a huszonnyolcat. Rosszabb napjain édesanyjával, Csillával lakott Pest túlvégén, a nem túl messzi Angyalföldön. Máskor pedig nálam ébredt. Meg kell hagyni, az utóbbi időben egyre gyakrabban.

Szerintem nem igazán voltunk együtt, szerinte pedig már nagyon is.

TETTEINK (BRÚNÓ KÉZIRATA)

Második fejezet

Az élvezet a vesztem

Gyakran járok itt. Hetente akár többször is. Nóri eddig még nem volt itt soha, habár már rég megfogadtam, hogy egyszer elhozom. Olyan nyugodt itt minden. Sem az autópálya, sem a gyér forgalmú bevezető út zaja nem hallatszik ide. A nyugalmat sem élő, sem holt nem zavarhatja meg ebben a paradicsomi környezetben. Állítom neked: ha az ember el akar tölteni néhány órát egymagában, vagy éppen egy Nóri típusú nő társaságában, esetleg kutyát sétáltatna, ez a hely ideális választás.

Most meg aztán főleg, mivel a Budapest felől érkező jókora vihar itt van a nyakunkon. A meteorológusok már jó előre óbégatták, hogy hatalmas esőzés várható a napokban, ami extrém viharos szél kíséretében érkezhet. Tojtam rá, amikor a hírekben mondták, ahogy Nóri is. Nekem csak az számít, hogy ketten vagyunk.

A jobbomra lesek, hát látom, ahogy Nóri ül és némán néz maga elé. A szemét olyan tágra nyitotta, mint egy kislány, aki megpillantja a karácsonyi ajándék feltépett csomagolása mögül felsejlő kibaszott Barbie baba ház dobozát, ami miatt már vagy egy éve rágja a szülei fülét. Én ugyanígy vagyok Nórival. Semmi sem szent, sem egy gyereknek, sem nekem, hogy megkapjuk a kiszemelt „ajándékot” – mindig ezzel viccelek. Talán azért is vagyok ilyen, mert anyám szerint életem során örök gyerek maradok… lélekben. Ennek talán a legjobb bizonyítéka, hogy oltári rendetlenség keletkezik utánam otthon, vagy akármerre, ahol járok. Alsógatyák és szennyes edények, poharak szervezett káoszát hagyom mindig magam után.

– Gondolom, neked is volt Barbie házad kiskorodban? – kérdezem Nórit, de nem hajlandó válaszolni. Bizonyára érzi a hangomon a cinizmust. Én hülye, megint megsértettem, gondolom magamban, erre megteszem a legrosszabbat: elkezdek szabadkozni. – Bocs. Egy seggfej vagyok. – Érezem, hogy most igazán megorrolt rám. – Egyébként leszámítva, hogy az a Barbie műanyag, egészen jó bőr lenne hús-vér nőként – nevetek.

Nóri nem. Gyűlölöm ha valaki adja az érinthetetlent.

– Elegem van! – üvöltök, és dühömben a kormányra csapok, mire felsikít. Mármint az autókürt. Nóri hűvös higgadtsággal hallgat továbbra is. Érzem, hogy kezdem elveszíteni a türelmem, a kontrollt. Izzad a tenyerem az idegességtől. Megérzem, ahogy egy verejtékcsepp villámgyorsan fut le a homlokomon.

– Te is csak olyan vagy, mint a többiek! – üvöltöm, mert nem bírom tovább. Meg akarom törni a köztünk lévő további kínos csöndet. Nem számít, hogyan, milyen áron, csak szóljon hozzám végre. – Igen, pont olyan vagy, mint minden nagyravágyó, de az élethez hülye picsa… – folytatom, bár talán nem így kellett volna. – Nézz magadra! Trendi cuccok, jó verda, csinos barátnők, mindez persze alanyi jogon jár neked, ugye? – Nóri némán utasít el. – Válaszolj! Mit akarsz tőlem?! – Dühödten rácsapok a műszerfalra, majd újra és újra. – Válaszolj már! – üvöltök rá már-már szinte habzó szájjal, majd megragadom, erőszakkal magam felé fordítom. – Nézz a szemembe! Válaszokat akarok! – üvöltöm az arcába, aztán hirtelen felindulásból megütöm.

Fájhat, de talán nekem jobban. Szinte azonnal szétszakít a lelkiismeret-furdalás. Most haragszik rám, érzem. Ahogy eleresztem, rögtön távolodik tőlem és az ajtónak dől.

Tévedés. Ő nem hülye picsa, hanem erős nő. Nem sír, büszkén viseli az elmúlt perceket. Jobban belegondolva, Nórinak biztosan volt Barbie háza, és egyébként is, tökre hasonlít is a játékra. Ő is kecsesen vékony, szőke és mértani pontossággal arányos minden egyes porcikája. Tökéletes nő, mint Barbie. Félve megsimítom az arcát, próbálom oldani az iménti kirohanásomat.

– Mondom, pöcs vagyok. – Félve felnevetek, és bekapcsolom az autórádiót. Éppen a Kings of Leon, Use somebody című éterben szóló számba csatlakozom be, hogy együtt duettezzek az énekessel. Oldalra lesek, mintha Nóri tekintete meglágyulna. Szerencsés vagyok, amiért ilyen. Tovább haladunk a földúton, nem szólunk egymáshoz. A hosszú néma percek ellenére is bennünk van mindaz, ami az imént történt. Azzal nyugtatom magam, hogy megbocsájt, csak kell még egy kis idő neki. Csak bizakodni tudok, hogy oldott valamit a helyzeten az iménti kornyikálásom.

– Sietnünk kell – zötykölődünk tovább. – Még vissza kell menni a kocsidért is – magyarázom. – Semmit sem tanácsos otthagyni, főleg éjszakára. A végén még valami tróger megpiszkálja. Erre még tábla is figyelmezteti az embert, láttam én magam is.

A szürkeségben látom, hogy a kijárt út véget ér. Itt más megállna, de én továbbhajtok a füves-földes részen. A már megszokott nyomvonalon haladok, gondosan ügyelek arra, nehogy letérjek róla, vagy éppen felakadjak a kocsival egy ágaskodó kőbe, esetleg egy istenverte gaz fedte hatalmas gödörbe hajtsak.

– Megérkeztünk, Nóri! – közlöm izgatottan, és érzem, ahogy a vékony, ámde annál nagyobb kormánykerék szinte kicsúszik a szorításomból, ahogy feszülten rámarkolok az egyre jobban izzadó tenyeremmel.

Oldalra lesek. Nóri még mindig csak bámul, talán ő is azt fürkészi, hogy jó lesz-e ez a hely nekünk, ahol majd senki nem zavarhat meg minket. Olyan gyönyörű szép… Szeretem azt az enyhe kis törést az orra derekán. Aztán kiszállok a kocsiból, és sietve nyitom ki az utunkat álló rozoga kaput, hogy behajthassunk az udvarra.

– Végre együtt! – Egyre csak mantrázom magamban. Kiszállok a verdából és előzékenyen ajtót nyitok neki. Nóri magatehetetlenül borul ki az ülésből a felázott földre.

Szinte az egész arca saras lesz. Érzem, ahogyan valósággal pánikba esem.

Alexa

A maga ura
2022. 05. 03.

Reggel, miután felkeltem, az utam egyenesen a konyhába vezetett. Átkozottul vágytam egy jó erős feketére. A korai ébredés ellenére egészen lelkes voltam az előttem álló napot illetően. Néhány hete elhatároztam, hogy valami új dolgot kezdek az életemmel. Maholnap huszonnyolc leszek, hamarosan a fenekem és a mellem is inkább visszatart majd mindentől az életben, akárcsak a korom. Ráadásul, ha ilyen tempóban folytatom a dupla csokis brownie-k elpusztítását, azt az alakom is bánhatja majd. Éreztem, itt az ideje, hogy lerúgjam a lábamról a sneakereket, ledobjam magamról a kényelmes pulcsikat, pólókat. Helyettük – a kor elvárásának megfelelően – naphosszat magas sarkúban nyomorgathatom a lábam, és indokolatlanul kényelmetlen, ámde trendi göncökkel leplezhetem, az amúgy kilátástalan jövőképem. Pont úgy, ahogyan az a megannyi szójatejes-avokádós lattét szürcsölgető liba, akit napról napra kell kiszolgálnom a munkahelyemen.

Elegem volt a forintos órabérekből, a folyamatosan velem kiabáló shift-managerekből és a gályamunkából. Eldöntöttem, hogy a magam ura leszek. Éppen itt volt az ideje, ránk fért már. Mármint édesanyámra és rám. Ketten éltünk Angyalföldön. Már jó ideje valami merőben mást akartam kezdeni az életemmel, de a nagy újrakezdéshez hiányzott az a bizonyos plusz löket. Aztán végül megtalált sors, és ehhez épp kapóra jött az édesanyámmal folytatott legutóbbi nagy veszekedésünk is. Ez a veszekedés pont olyan volt, mint a többi. Ő ostorozott a baromságaival, én meg hallgattam.

Anyám állandóan úgy bánt velem, mintha még mindig gyerek lennék. Szinte óránként hívott, csakhogy tudja merre és kivel vagyok, mit csinálok. Szerintem anyám aggodalma, már-már beteges volt. Mások szerint is.

Pont ezért rúgott ki Tóni is, a plázás kávézó menedzsere. Anyám idegőrlő túlaggódásáért. A legutolsó munkanapomon délelőtt vagy hatszor keresett, majd délután addig csörgetett a mobilomon, ameddig Tóni őrjöngve hátra nem rángatott az eladótérből a folyamatosan zengő öltözőszekrényemhez. Nem tudta elviselni a csengő telefon hangját. Innentől pedig gyorsan történt minden.

Tóninál a kaput vélhetően három dolog tette be. Az első a folyamatosan visongó mobilom – vélhetően. A második, hogy nekem nem tehette be a műszak után, ahogyan talán még soha senkinek sem – nyilván. Végül talán az kényszerítette térdre, hogy aznap édesanyám sokadik próbálkozása a kávézó központi telefonszámára futott be – biztosan ez volt, ez ütötte ki a biztosítékot. Éppen Tóni irodájában ültem, amikor megcsörrent az asztalon a telefon.

–  Halló?! Igen, itt van… adom… – kúszott be a hangja az iroda amúgy is feszült légkörébe, talán még a vendégtérbe is kihallatszott.

Miközben anyámmal beszéltem, Tóni mindvégig rajtam tartotta a tekintetét. Ahogy bontottam a vonalat, ez a pöcs már rá is kezdett:

– Nézd, Alexa, nagyon kedvellek, de ez egy munkahely, egy csapat… – mindezt hátradőlve a székében mondta; talán egy filmben látta, hogy így lehet igazán hatásos egy hegyi beszéd. Büszkén ült az irodaszékben, miközben ujjait gondterhesen összekulcsolta. Elmagyarázta, hogy az iroda falán lógó emlékplaketteket a vendégközpontú magatartásáért kapta a központtól. A „központ” nevét Jézus Krisztussal emlegette egy lapon. Bár ahogy elnéztem Tónit, nemhogy kereszténynek, de még férfinak is hitvány alak volt.

Aztán feltette a nagy kérdést:

– Alexa… te is szeretnél a családunk elismert tagja lenni? – majd gyorsan hozzátette: ez csak akkor lehetséges, ha édesanyámmal kevesebbet foglalkozom munkaidőben. Helyette inkább a vendégekre és az elégedettségükre koncentráljak, na meg arra, hogy a feletteseim is elégedettek legyenek velem minden téren. A jelenlegi helyzetben pedig nagyon el kell gondolkodnia, hogy megváljon-e bárkitől is, hiszen a számok (mindig ezt mondta) ezt lassacskán indokolttá teszik. Persze, ha fel tudok sorakoztatni meggyőző érveket a maradásomat illetően, akkor hegyezi a fülét, hiszen ő valójában nagyon kedvel…

Talán ez volt az a perc, amikor eldöntöttem, hogy nekem elég ebből a munkának álcázott rabszolgaságból.

– Értem, és teljesen igazad van, Tóni! – bólintottam.

– Köszönöm, Alexa! – mosolygott fölényesen az a kis pökhendi pöcs.

– Tudod, mit szeretnék igazából? – kezdtem, mire érdeklődve széttárta a kezét.

Megnyugtattam, hogy igazából magam sem tudom, de biztos nem a bruttó ezerötszázas órabért, a filléres borravalót és az állandóan elégedetlenkedő vendégeket magam körül. Láttam, ahogy Tóni szeme elkerekedik, a tekintete szépen egy guvadt szemű csivaváéra hajazott. Aztán folytattam a listát. Kirobbant belőlem, hogy nem igazán lelkesít, amikor egy huszonöt éves kis fityfasz magyarázza el az élet nagy dolgait, ráadásul azok közül is egy olyan, akinek a bőrkeményedés a kezén nem a munkától van, hanem a végeláthatatlan pornhubos recskázástól. Tóni nem jutott szóhoz, igaz nem is adtam neki erre lehetőséget. Elsőre nem tudtam eldönteni, hogy az órabér becsmérlése fájt jobban neki, vagy az, hogy recskázó fityfasznak neveztem.

– Alexa! Ki vagy rúgva. Azonnal. Kérem a kötényed! – Csak ennyit tudott hebegni zavarodott szégyenében.

– Nem, Tóni. Én mondok fel, így kevesebb papírmunkád lesz, és több időd jut pornónézésre – közöltem a lehető legnagyobb elszántsággal, és ugyanezzel a lendülettel a kötényem és a kitűzőm az asztalára vágtam.

Megkönnyebbülve távoztam az irodájából, egy szót sem szólt hozzám, miközben fegyőrként kísért a bejárati ajtóig. Gondolom, ezt azért tette, mert biztos akart lenni a távozásomban, mivel én voltam jelenleg a legnemkívánatosabb személy a kávézóban. Egy másodpercre megtorpantam az ajtóban, és méltóan elbúcsúztam tőle.

– Tónika! – Kérdőn lesett rám. – Elfogadsz egy tanácsot az idősebbtől?

– Ugyan, mit tudnál tanácsolni nekem?! Nézz magadra, Alexa, még kávékészítésre is alkalmatlan vagy! – mért végig lesajnálóan.

– Használj inkognitó ablakot! – közöltem, és azzal ki is léptem a pláza forgatagába.

*

Szóval azon a napon korán végeztem, az utam egyenesen hazavezetett, a hűtőhöz, ahonnan egy palack Pinot Grist vettem elő. Anyám persze rögtön betalált, hogy szerinte korán van az alkoholizáláshoz, meg egyébként is mit keresek én otthon. Emlékeztettem, hogy a bort Lídia barátnőmtől kaptam még jómúltkorjában. Tudhatta, hogy ez a kedvencem, és egy megfelelő alkalomra tartogattam. Az pedig ekkor jött el. Az üveget könnyedén nyitottam ki, és töltöttem is magamnak belőle.

– Az elfogyasztásához való temérdek szabadidőt pedig tőled. Köszönöm anya – közöltem vele ráemelve öblös poharam, amit készültem meghúzni.

– Milyen szabadidőt, ezt meg hogy érted? – kérdezett szokásos helyéről, a konyhai kisasztal mellől.

– Tóni kirúgott, roppant megalázó volt az egész. Bár, ha jobban belegondolok, őt egy hangyányit érzékenyebben érintették a történtek – vontam meg a vállam, majd rátöltöttem még a boromra, hogy aztán sorra választ adhassak anyám miértjeire. Nagyon nehezen értette meg, hogy Tóninak valahol igaza volt, hiszen az egy munkahely, és amúgy sem normális a túlaggódása.

– Ez a Tóni gyerek igazán megérthetné… Tudja, min mentünk keresztül – hajtogatta egyre.

– Anya, Tóni és szinte egész Budapest, a vármegye, az ország és talán a világ is tudja. És sajnálnak is érte minket… Minden egyes napon, percben és pillanatban emlékezteted magad és a környezetünket erre. Ott vannak az emberek az évfordulókon. Egy másodpercre sem engeded, hogy fellélegezzünk. – Akaratlanul bár, de kimondtam. – Ennek már közel három éve. Le kéne zárnunk a múltat, különben belerokkanunk.

– Csak a bor beszél belőled, azért vagy ilyen érzéketlen. – Sírás kerülgette az anyámat.

– Anya, még bele sem ittam ebbe az átkozott piába. De tudod mit, legyen igazad! Az alkohol beszéljen belőlem! – Dühből lehúztam az egész pohár bort. – Így legalább igazat mondok… szerinted! Hiszen a piások mindig igazat mondanak – dühöngtem, és azzal a lendülettel rámarkoltam az üveg nyakára, majd bal kezemben a poharat tartva elvonultam a szobámba.

– Még nem végeztünk, Alexa! – kiáltott utánam, mire én csak annyit vágtam hozzá, hogy láthatja, piás vagyok, így inkább ne veszekedjen velem, és hagyja rám az egészet.

*

Az eset óta alig szóltunk egymáshoz, és akkor is csupán a legminimálisabb, vagy a kötelező kommunikációs köröket futottuk. Igazából nem bántam, mert így legalább az elmúlt három napban adhattam az önmegvalósításnak. Miközben itthon csináltam a semmit, betévedtem a nővérem szobájába, mint oly sokszor máskor is. Minden úgy volt a rezidenciáján, ahogy utoljára hagyta. Úgy, ahogyan egy fiatal nő hagyná munkába sietve, nehogy elkéssen. A nővérem egyébként mindig elkésett. Amióta nem jött haza, anyánk minden héten bement a szobájába, kitakarított, mindeközben gondosan ügyelt arra, hogy mindent oda és úgy rakjon vissza, ahogyan ő hagyta, mivel jól tudta, a testvérem gyűlöli, ha a dolgaihoz nyúlnak.

Ilyenkor az első gyermek jogán mindig óriási patáliát vágott le, meg úgy minden másért is. A komódján ott volt a kedvenc közös képünk, ami az egykori nyaralónk télikertjében készült. Nem tipikus lányos kép. A fotón a testvérem sírva húzta az orrom, miközben én könnyes szemmel téptem a haját. Mindig ilyenek voltunk. Akkoriban minden más volt, hiszen még apu is velünk volt. Akkoriban anyu volt a környék legmenőbb ingatlanügynöke. Az elején ez nagyon tetszett apámnak, aztán egyre zavaróbb volt számára anyám sikere és az ő, hozzá képest egyszerű élete. Végül, ahogy anyám szokta mondani, apám „a piába, majd más pinába menekült”.

Azóta sem láttuk, nem is keresett minket, még a tragédia idején sem. Talán nem is él, elvihette az ital. Végül hárman maradtunk, a három csajszi. Erősek voltunk így együtt, igaz már nehezebben jöttünk ki, hiszen édesanyámnak a munkán kívül is minden területen helyt kellett állnia. A mindennapi gondok nagyrészt elvonták a munkától.

A képet a kezemben tartva megvilágosodtam. Rájöttem, mihez kezdek magammal. Ingatlanügynök leszek, és anyám nyomdokaiba lépek. Talán még örülne is – kezdtem lelkesedni. Igaz, megkoptak már a szakmai kapcsolatai, de ha azokat fel tudná melegíteni, akkor a segítségemre lehet, és még sikerülhet is – gondoltam. Friss lendülettől hajtva fel is iratkoztam másnap egy három hónapos ingatlanos gyorstalpalóra.

*

A sikeres vizsgák után szakavatott otthonteremtő lettem, és augusztus derekán már le is szerződtem a Yo-otthon csapatába, ahol megkezdhettem a terepmunkát.

Jól emlékszem arra az augusztusi napra, amikor először láttam őt. Pont a plázában jártam, hogy vegyek magamnak egy igencsak meggyőző üzletkötői szettet, amikor is megakadt a szemem a szomszédos könyvesbolt kirakatán. Ott egy óriási dekoráció hirdette az Élet a halál után című sikerregényt. Fura nap volt, villámgyorsan indultak meg a dolgaim; aznap délután sikeres üzletet kötöttem. Kicsíptem magam, pont úgy festhettem, mint aki többnek akart látszani, mint ami valójában.

A konyha felé vettem az irányt. A nappalin áthaladva láttam, hogy a tévé néma, csupán villódzó képeket vetít a nappaliban. A konyhába érve a megszokott csönd uralkodott. Édesanyámat, Csillát, szokásához híven a konyhaasztalnál találtam. Pont ott, ahol minden más nap is. Pontosan ott, ahol az utolsó vitánknál hagytam. Gubbasztott a széken a sok mosástól besárgult, amúgy egykoron hófehér köntösében. Amikor odaléptem hozzá, akkor gyújtott rá a következő cigarettájára. Felköhögött dohányfüsttől karcos hangon, majd beleslukkolt a cigarettába. Anyám igazi láncdohányos volt. Meg is látszott rajta. Testét lassan felfalta a dohány és a szomorúság.

– Hát te? – faggattam. – Mi ez a nagy csönd?

– Ma napra pontosan három éve nem láttuk a nővéredet – sóhajtott, és elsőre úgy tűnt, mintha a legutóbbi vitánkat akarta volna folytatni. – Ma van az évfordulója – lesett rám. Szemében láttam a kérdést: elfelejtetted?

– Tudom – hazudtam a tőlem telhető legmagabiztosabban. Kicsit furdalt a lelkiismeret, hogy elfelejtettem. Máshol jártak a gondolataim, és egyébként is nagyon sűrű volt az elmúlt pár hónap. – Egyébként, hogy tetszem? – mutattam végig magamon, majdnem leöntve az új kosztümömet a konyhaasztalon felejtett kávémmal. Kár lett volna érte, hiszen remek fogás volt.

– Szép vagy kincsem, a nővéred is biztosan ilyen szép lenne – sóhajtott.

Erre nem mondtam semmit, csak lehúztam az egyébként hideg kávét. Aztán egy névjegykártyát raktam elé az asztalra. Pont olyan távol, hogy ne fenyegetésnek élje meg, de pont annyira közel hozzá, hogy még az őt körülölelő dohányfüstben is el tudja olvasni szabad szemmel.

– Boldogh Alexandra, ingatlanügynök? Ez meg mit jelentsen? – meredt rám anyám.

– A kártyán az új számom, ha el akarnál érni, vagy ha esetleg vennél, netán eladnál ingatlant. Ölellek anya, mentem dolgozni – közöltem, és mögé lépve átkaroltam őt.

Nem érdekelt, mit szól hozzá. Aztán királynő módjára távoztam otthonról. Legalábbis úgy éreztem, leszámítva a 2004-es Toyota Corollámat, amit még apám hagyott hátra.