Budapest, 2022

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Emily Ratajkowski: My Body.
2021, Metropolitan Books, Henry Holt and Company, New York

Copyright © Emily Ratajkowski, 2021
All rights reserved.

Hungarian translation © Hoppán Eszter, 2022
© Jaffa Kiadó, 2021

Borítóterv Christopher Sergio

Fordította Hoppán Eszter
Felelős szerkesztő Schultz Judit
Felelős kiadó: Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu
ISBN 978 963 475 688 0

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Slynak

„Festettek egy ruhátlan nőt, mert élvezték a szépség látványát, de a kezébe adtak egy tükröt, és a kép címe a Hiúság lett, így a saját örömükre meztelenül ábrázolt alakról erkölcsi ítéletet mondhattak.

A tükör igazi szerepe más. Azért van a képen, hogy a nőt a benne gyönyörködők bűnrészesévé tegye, hiszen önmagát ő is elsősorban látványként kezeli.”

John Berger: Mindennapi képeink
(Berger András fordítása)

Bevezetés

Amikor 2020 nyarán megjelent Megan Thee Stallion és Cardi B pillanatok alatt híressé vált kislemeze és videóklipje, a WAP (a Wet-Ass Pussy, azaz nedves punci rövidítése), szinte berobbant a köztudatba: huszonöt órán belül huszonöt és fél millióan látták, és első helyen debütált az USA-beli és a nemzetközi slágerlistákon – ez volt az első női zenei együttműködés, amely ezt elérte. Nem sokkal ezután az internet szinte forrni kezdett a dalszöveg és a videó hiperszexuális vonatkozásairól szóló vitáktól. Sok kulturális kommentátor szexigenlő himnuszként méltatta a dalt, és azt állította, hogy a nyílt szexuális részletekről és vágyaikról rappelve Cardi és Megan az önazonosságukat erősítették meg, régóta esedékes szerepmódosítást valósítva meg ezzel. Mások éppen ellenkezőleg, úgy vélekedtek, hogy a dal és a videó száz évvel vetette vissza a feminizmust.

Videóklip ezt megelőzően utoljára 2013-ban váltott ki ilyen heves vitát a női szerepekről és szexualitásról: a „Blurred Lines” volt az, amelyet Robin Thicke, Pharrell és T.I. együtt írt és adott elő. A videóban három nő szinte teljesen meztelenül táncolt. Én egyike voltam annak a három nőnek.

A „Blurred Lines” segített hozzá ahhoz, hogy huszonegy évesen, egyik napról a másikra híressé váljak. Mostanáig a cenzúrázott, meztelenségünket részben eltakaró verziót körülbelül 721 millióan nézték meg a YouTube-on, és a szám minden idők egyik legtöbbet játszott dala lett. A cenzúrázatlan verziót nem sokkal a megjelenése után eltávolították a zenecsatornáról az oldal szolgáltatási feltételeinek megsértésére hivatkozva; később visszatették, majd újra levették, csak még tovább fokozva vitatott vonzerejét.

Hirtelen feminista gondolkodók és tinifiúk kezdtek el megvitatni és boncolgatni engem, illetve és pontosabban a testem által közvetített elveket szerte a világon. A kritikusok „vérlázítóan nőgyűlölőnek” könyvelték el videót, mert tárgyiasított engem és modell kolléganőimet.

Amikor a sajtó rákérdezett a videóval kapcsolatos álláspontomra, azzal a válasszal leptem meg a világot, hogy én egyáltalán nem érzem antifeministának. Azt mondtam az újságíróknak, hogy szerintem a nők felszabadítónak fogják érezni a produkciómat, vagy legalábbis így kéne tenniük. A „Blurred Lines”-szal kapcsolatos kijelentéseim a feminista blogok, a Lean In és olyan magazinszalagcímek idejében hangzottak el, mint hogy „Miért nem kaphatnak meg még mindig mindent a nők?”, de még azelőtt, hogy a feminista kifejezést felkapta volna a köztudat, azelőtt, hogy Beyoncé egy óriási „FEMINISTA” neonfelirat előtt táncolt, és azelőtt, hogy a fast fashion cégek elkezdtek volna „FEMINISTA” feliratos pólókat árulni. Sokan felháborodtak azon, hogy a nagy port kavart klipben szereplő meztelen lány feministának merte nevezni magát, míg mások, főleg fiatalabb nők, üdítőnek találták a nézőpontomat. Azzal érveltem, hogy magabiztosnak érzem magam a testemben és a meztelenségemben, és ugyan ki mondhatná nekem azt, hogy nincs jogom meztelenül táncolni? Vajon nem az a nőellenes igazából, ha elő akarják írni, hogy mit csináljak a saját testemmel? Emlékeztettem a világot, hogy a feminizmus a választás szabadságáról szól, és engem senki ne akarjon irányítani.

Néhány évvel a „Blurred Lines” után írtam egy esszét „Baby Woman” címmel a felnőtté válásról és azokról a megszégyenítésekről, amelyeket a szexualitásommal és a fejlődő testemmel kapcsolatban szenvedtem el. Leírtam benne, hogy még aktív modellként és színésznőként sem éltem át ahhoz hasonló megaláztatást, mint amikor a felsős tanárom úgy meghúzta a melltartópántomat, hogy csak úgy csattant a bőrömön, büntetésből, amiért kilátszott a felsőm alól. Számomra nem az volt a probléma, hogy a lányok szexuális tárgyat csinálnak magukból, ahogyan azt a feministák és az antifeministák el akarják hitetni, hanem az, hogy megszégyenítik őket. Miért nekünk kell alkalmazkodnunk? Miért kell takargatni és szégyellni a testünket? Belefáradtam, hogy bűntudatot érezzek amiatt, ahogyan kinézek.

Ez a perspektíva egy olyan serdülőkor eredménye, amely tele volt ellentmondásos jelzésekkel a fejlődő testemmel és a szexualitásommal kapcsolatban. Tizenhárom évesen teljesen összezavarodtam, amikor apám diszkréten megkért: „Ne így öltözz, legalább ma este”, amikor készülődtünk, hogy egy jó étterembe menjünk hármasban a szüleimmel. Ránéztem a rózsaszín, csipkés felsőre és a push-up melltartóra, ami épp rajtam volt. Édesanyám mindig azt mondta, örüljek annak, ahogy kinézek, és ez a bizonyos összeállítás elnyerte mind az utcán járó férfiak, mind az iskolatársaim kitüntető figyelmét. Hirtelen kínosan kezdtem érezni magam attól, ami eddig büszkeséggel töltött el.

Nem értettem, amikor az unokatestvérem, aki csaknem húsz évvel volt idősebb nálam, kifulladva rohant vissza a nappalijába, miután pár percre kettesben hagyott egy férfi barátjával. Nem értettem, mitől fél, bár már ösztönösen tudtam, mit jelent a barátja testbeszéde – ahogyan hátradőlt a kanapén, ahogyan előretolta a csípőjét, ahogyan féloldalasan, hívogatóan mosolygott. Gyerek voltam, de valahogy már akkor is szakértő a férfi vágyak felismerésében, még ha nem is teljesen értettem, mit kezdjek velük – vajon ezek jó dolgok? Vagy inkább félelmetesek? Szégyellni valók? Úgy tűnt, hogy mind egyszerre.

A „Baby Woman”-t úgy fejeztem be, hogy leírtam egy párbeszédet, amely köztem és a rajztanárom közt zajlott le a művészeti iskola első éve után. Amikor megmutattam neki egy szénaktomat, a tanárom azt kérdezte: – Miért nem rajzolsz olyan keskeny derekú nőt, aki nem tud felállni, ha elesik? – Azt is tanácsolta, hogy vagy játsszak rá a szabványos szépségsztereotípiákra, vagy mutassam meg, hogy ezek mennyire elnyomóak. Nem akartam elhinni, hogy ennyire kiélezett a helyzet, hogy csak ez a két lehetőségem van.

Az életem nagy részében okos, dörzsölt játékosnak tartottam magam. Megértettem, hogy van egy piacképes árum, amelyet a világ nagyra értékel, és büszke voltam rá, hogy megélhetést és karriert építettem a testemből. Rájöttem, hogy bizonyos mértékig minden nő tárgyiasult és szexualizált, és ha ez így van, akkor legalább az én feltételeim szerint történjen. Úgy gondoltam, ebben a döntési lehetőségben erő rejlik.

Ha ma elolvasom azt az esszét, vagy interjúkat nézek meg az életemnek abból az időszakából, gyengédség tölt el korábbi önmagam iránt. Szinte tapintható a védekező beállítottságom és a dacosságom. Amit akkor írtam és prédikáltam, tükrözte mindazt, amit akkoriban gondoltam, de nem volt meg mögötte egy sokkal bonyolultabb kép.

Sok szempontból tagadhatatlanul jól jártam a szexualitásom kiaknázásával. Nemzetközi ismertségre tettem szert, milliós közönséget gyűjtöttem, és több pénzt kerestem a reklámokkal és divatkampányokkal, mint amennyiről a szüleim (az irodalomprofesszor és a festőtanár) valaha is álmodhattak. Megteremtettem magamnak a fórumot azáltal, hogy képeket osztottam meg az interneten magamról és a testemről, így először a testemet, aztán a nevemet is felismerhetővé tettem, és többek között emiatt jelentethetem meg ezt a könyvet.

De más, kevésbé nyilvánvaló szempontok szerint úgy éreztem, hogy tárggyá válok, és a helyem a világban az úgynevezett szexszimbólum szerepére korlátozódik. A testemet egy ciszhetero, kapitalista, patriarchális világ korlátain belül kamatoztattam, amelyben a szépséget és a szexuális vonzerőt kizárólag a férfi tekintetek elégedettségével mérik. Bármilyen befolyásra és státuszra tettem is szert, mindehhez csak azért juthattam hozzá, mert tetszettem a férfiaknak. Helyzetem révén közel kerültem a gazdagság és a hatalom világához, és ez adott bizonyos függetlenséget, de nem adott valódi erőt. Az erőt csak mostanra gyűjtöttem össze, miután megírtam ezeket az esszéket, és hangot adtam annak, amit gondoltam és tapasztaltam.

Ez a könyv tele van olyan gondolatokkal és tényekkel, amelyekkel korábban nem voltam hajlandó vagy talán nem voltam képes szembenézni. Gyakorlatilag félresöpörtem azokat az élményeket, amelyek fájdalmasak voltak, vagy nem voltak összeegyeztethetőek mindazzal, amit hinni akartam: hogy az élő mintaképe vagyok annak a nőnek, aki a külseje és a teste áruba bocsátása révén lesz szabad és erős.

A szembenézés a helyzetem árnyaltabb valóságával ugyancsak nehéz ébredés volt – brutális és megrázó hatása volt arra az énképre és narratívára, amelyhez addig kétségbeesetten ragaszkodtam. Kénytelen voltam szembesülni néhány csúnya igazsággal arról, hogy mit tartok fontosnak, mit gondolok a szerelemről, mitől vagyok különleges, és meg kellett látnom a testemhez fűződő kapcsolatom valóságát.

Még mindig birkózom azzal, hogy mit érezzek a szexualitással és a szabadsággal kapcsolatban. Ennek a könyvnek nem az a célja, hogy válaszokat találjon, hanem hogy őszintén feltárja azokat a gondolatokat, amelyek újra és újra felmerülnek bennem. Célom, hogy megvizsgáljam azokat a különféle tükröket, amelyekben láttam magam: a férfi szemeket, más nőket, akikhez hasonlítottam magam, és a rólam készült számtalan képet. Ezek az esszék megörökítik a mélyen személyes élményeimet és az utánuk következő megvilágosodást, amely meghatározta a húszas éveimet, és megváltoztatta a hitemet és a hozzáállásomat.

Szépségleckék

1.

– Amikor megszülettél – kezdi anyám –, az orvos felemelt, és azt mondta: „Nézze, mekkora! Milyen szép!” És az is voltál. – Mosolyog. Sokszor hallottam már ezt a történetet. – Másnap behozta a gyerekeit is a kórházba, csak hogy láthassanak téged. Annyira szép baba voltál.

Itt általában véget szokott érni a sztori, de anyám ezúttal nem hagyja abba. Ismerős, ártatlan kifejezés ül ki az arcára, mielőtt folytatná, olyan kifejezés, amelyet rendszerint akkor látok rajta, amikor nyilvánvalóan olyasmit készül mondani nekem vagy apámnak, amiről tudja, hogy nem kellene. Felkészülök a legrosszabbra.

– Vicces – mondja halvány mosollyal. – Nemrég beszéltem a bátyámmal… – Utánozni kezdi őt és a keleti parti akcentusát. – „Kathy, Emily olyan gyönyörű baba volt. De nem olyan szép, mint te voltál. Te voltál a legszebb kisgyerek, akit valaha láttam.”

Vállat von, majd megrázza a fejét, mintha azt mondaná: hát nem őrület? Futólag eltűnődöm, vajon milyen reakciót vár tőlem, amíg észre nem veszem, hogy kibámul az ablakon, és nem is figyel rám.

2.

Fotózáson vagyok, megcsinált sminkkel és hajjal, és a fodrász asszisztensével, egy sráccal beszélgetek.

– Az anyád szép? Hasonlítasz rá? – kérdezi, és beletúr a hajamba. Mindenfélét ráfúj a hajvégeimre, és szemügyre veszi a végeredményt a szemközti tükörben. Megdicséri a szemöldökömet. – Jól meg vannak csinálva – nyilatkoztatja ki, majd ecsetet ragad. – Milyen származású vagy, kislány?

Ezt a témát már megszoktam munka közben; szinte mindig pontosan így megy a beszélgetés, és én szeretném a lehető leggyorsabban leállítani. Nem szeretem, hogy a fehér nők lehetőséget látnak ebben a kérdésben arra, hogy a származásukkal egzotikusnak tűnjenek fel: tizenhárom százalékban ez vagyok, hét százalékban amaz. Úgyhogy egyszerűen azt válaszolom:

– Fehér lány vagyok.

A fodrászom felkacag.

– Oké, fehér lány – vigyorodik el szélesen. – De azért így is van benned valami.

Csücsörít, és előrelöki a csípőjét. Ő javarészt mexikói, közli.

– Mi a helyzet a mamáddal? – ismétli meg a kérdését őszinte kíváncsisággal. – Ő is olyan gyönyörű, mint te?

– Igen – felelem. – Még szebb is nálam.

A fodrász szemöldöke felszalad. Visszatér a kezében tartott hajtoldás kefélgetéséhez.

– Hát, biztos vagyok benne, hogy ez nem igaz – mondja végül.

Megszoktam, hogy az emberek néha kényelmetlenül érzik magukat, amikor ezt mondom.

– Pedig így van – válaszolom tárgyilagosan. És komolyan is gondolom.

3.

Édesanyám klasszikusan gyönyörű: távol ülő zöld szeme van, apró, elegáns orra, apró termete, vékony csontozata és ahogyan mondani szokták, homokóra-testalkata. Egész életében Elizabeth Taylorhoz hasonlították, amivel teljes mértékben egyetértek. Egy bizonyos generáció tagjai mindig a fiatal Vivien Leigh-t látták benne. Mind A nagy vágta, mind az Elfújta a szél megvolt otthon a szüleimnek, az ágyuk mellett őrizték a kis videókazetta-gyűjteményükben. Gyerekkoromban számtalanszor megnéztem ezeket a filmeket, és mintha édesanyám fiatalabb változatát láttam volna viszont a déli szépségek távoli világában. Vivien Leigh leszegte az állát, úgy sandított oldalról Clark Gable-re, és nekem eszembe jutottak anyám meséi arról, hogyan ácsorogtak a rajongó fiúk a szobája ablaka alatt a gyepen. Elképzeltem az iskolai szépségkirálynő selyemövének simaságát és az évkönyvbeli képein viselt csillogó korona súlyát.

4.

Van egy szekreter a szüleim nappalijában, amelyben az ezüstneműt és a porcelánt tartják. A tetején bekeretezett képek, úti emléktárgyak állnak, és apám néhány kisebb szobrászati munkája. A vendégeket mindig odavonzza az egyik ilyen darab, amelyben két kör alakú fotó van játékosan egymás felé fordítva. A jobb oldalon egy fekete-fehér általános iskolai kép látható édesanyámról, rövid lófarokba fogott hajjal. A bal oldalon rólam van egy fénykép, amelyen nagyjából egyidős vagyok anyámmal, és fekete fejpánt fogja hátra a hajamat. Két szélesen mosolygó kislány. Ha nem lenne a régi fényképnek az a jellegzetes textúrája és a jobb alsó sarokba nyomtatott évszám az anyám képén, azt lehetne hinni, hogy a két fotó ugyanazt a gyereket ábrázolja.

– Ki kicsoda? – kérdezik mindig a vendégek.

5.

Finom szálú hajam mindig hajlamos volt a kócolódásra. Gyerekkoromban anyám fürdés után gubanctalanító sprével és fésűvel bontotta ki a csomókat. A bontás húzta a hajam, és a nyakam is megfájdult attól, hogy tartanom kellett a fejemet. Utáltam az egészet. A tengeri állatok képeivel borított bontóspré-flakonra szegeztem a tekintetemet, és bámultam a mosolygós narancssárga csikóhalat meg a pufók kék bálnát, miközben könnyek csorogtak le az arcomon. A permet édes illatától összefutott a nyál a számban. Éreztem, ahogy anyám fésűje a fejbőrömbe szánt, és kétségbeesetten felkiáltottam: – Ne!

A háznak, amelyben felnőttem, nem volt plafonja, csak afféle álmennyezete, ami a tető alatt ért véget, így kiáltásom betöltötte az egész épületet. Sivalkodásomat hallva apám énekelni kezdett a másik szobában: – Hajháború, semmi más, csak hajháború! – a Csillagok háborúja főcímzenéjének dallamára.

Tartalom

Bevezetés

Szépségleckék

Blurred Lines

Fiam, a napot

Toxic

Mert hékás, Halle Berry

K-Spa

A zizi

Tranzakciók

Visszavásárolom magam

Pamela

Az olyan férfiak, mint te

Megnyilvánulások

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Cormorant Garamond – SIL Open Font License
Lora – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Roboto – Apache License 2.0