Kőőrszem: Védő Vízköpős Romantika

Demelza Carlton

Lost Plot Press

Ez egy fikciós mű. Nevek, szereplők, vállalkozások, helyek, események és események vagy a szerző képzeletének termékei, vagy kitalált módon szerepelnek. Bármilyen hasonlóság a tényleges élő vagy halott személyekkel, illetve a tényleges eseményekkel pusztán véletlen egybeesés.

Szerzői jog © 2025 Demelza Carlton

Lost Plot Press

Minden jog fenntartva.

Egy

Effie sikolya átjárta Wystan szívét. Nem ez volt az első, de Istenre és az ördögre, ez lesz az utolsó.

"Megölöd őt!" - kiáltotta, miközben kivágta a házikó ajtaját.

"Steel úr, egy szülés nem férfinak való hely - szidta a szülésznő, és rá sem nézett, miközben kifelé mutatott. "Kifelé!"

"De egész nap így üvöltözött. Ez nem lehet normális!" érvelt Wystan, kiállva az álláspontja mellett.

"Nem ez lenne az első kisbaba, akinek egy vagy akár két napba is beletelik, mire világra jön. Mr. Steel..."

Effie szemei pokolian csillogtak. "Még egy ilyen nap? Ó, nem bírom elviselni. Annyira fáj!"

Wystan megragadta a kezét, és térdre ereszkedett az ágy mellett. "Megkeresem neked az orvost, Eufémia, esküszöm. Hozom, és azonnal visszahozom ide, hogy megnézzen téged és a kisfiút. Ígérem." A férfi csak egy pillanatra szorította az ajkát az övéhez, mielőtt feltápászkodott. "Csak tarts ki még egy kicsit, amíg visszajövök, Effie." Kiszaladt az ajtón, amikor a lány következő sikolya szárnyakat adott a csizmájának.

Két

Amikor Wystan visszatért, a házikó kísértetiesen csendes volt. Effie és a kisfiú biztosan alszik, döntött, és olyan halkan nyitotta ki az ajtót, ahogy csak tudta. A bábának igaza volt, és nem volt szükségük orvosra, ami valószínűleg jó dolog volt, mert amint Wystan végre megtalálta a férfit, aki Carline Steellel flörtölt, miközben a lány bátyjával vacsorázott a dombon álló nagy házban, a fennhéjázó fattyú nem volt hajlandó eljönni.

Á, ott feküdt az ágyon, mélyen elaludt, a mellén aludt a pólyába bugyolált csecsemő. Mindketten kimerültek voltak a megpróbáltatásoktól. Nem akarta felébreszteni őket, ezért ma éjjel a tűz melletti raklapon aludt.

Csakhogy... nem gyújtottak tüzet, pedig már majdnem sötét volt. Talán Effie túl fáradt volt ahhoz, hogy még a tüzet is meggyújtsa, ezért kialudt.

Lehet, hogy az orvost nem tudta volna elhozni, de egy rendes tüzet tudott volna gyújtani, hogy a családja melegen tartsa, amikor felébrednek. Talán még egy fazék pörköltet is fel tudott volna tenni, hogy párolódjon, amíg alszanak...

Az unokatestvérei nevetnének, ha tudnák, hogy többet főz, mint Effie. Effie el tudta készíteni a húst és a zöldségeket, sőt még a kenyeret is, de amikor arra került a sor, hogy bármit is főzzön... annyira belefeledkezett a varrásba vagy bármi másba, hogy elfelejtette. Vagy elfelejtett főzni valamit, vagy elfelejtette, hogy a dolgok megfőttek, így minden nyersen vagy megégve sült ki. Ha Wystan a kettő között akart valamit, a saját kezébe kellett vennie a dolgokat.

Ahogy ma este is, hogy legyen mit ennie Effie-nek, amikor felébred. Aztán megint, talán várnia kellene reggelig, mert ha meggyújtaná a lámpást, hogy lásson, biztosan felébresztené a lányt, akinek szüksége volt az alvásra, miután olyan sokáig vajúdott, hogy világra hozza első gyermeküket. Reggel majd reggelit készít neki, mondta magának.

De mielőtt lefeküdt volna a raklapjára az immár pattogó tűz mellé, nem tudta megállni, hogy ne adjon Effie-nek egy jóéjtpuszit.

A férfi az ágy fölé hajolt, és lesöpört egy kósza hajtincset a lány arcáról, mielőtt mindkét kezét a lány fejének mindkét oldalára tette.

Abban a pillanatban, amikor a férfi ajkai az övéhez értek, tudta, hogy valami nincs rendben. Soha, még a legjegesebb téli napon sem érezte még ilyen hidegnek a lány ajkait. Nem érezte a lány lélegzetét sem, és amikor megtapogatta a pulzust, amit mindig is olyan erősen dobogott a torkában...

Semmi.

Alig mert levegőt venni, és a pólyába bugyolált csecsemőért nyúlt...

Csak azért, hogy az éjszakába üvöltse bánatát, mert mindent elvesztett.

Három

Évek teltek el, és ő egy fél világgal arrébb volt, de ahogy Wystan a sötétben várakozott Granttel és Harlow-val, miközben Stan átosont a bozóton, hogy menyasszonyt lopjon magának, az az éjszaka, amikor Effie-t és a lányát holtan találta, akár tegnap is lehetett volna, a gyász még mindig olyan frissnek tűnt.

Vagy talán a rettegés, hogy ez az éjszaka ismét a halált tartogatja.

"Ne, várj!" - sziszegte, de túl lassú volt. Grant kirohant a nyílt terepre.

Egy pillanattal később egy puska dörrenése ejtette el.

Harlow fojtott kiáltást eresztett meg, a bánattól őrjöngve, amit Wystan túlságosan is jól ismert, miközben a bátyjához rohant. Egy újabb bumm, és ő is elesett.

Először a felesége és a gyermeke, most pedig az unokatestvérei. Wystannak nem maradt családja. Nem maradt senki, akiért élhetett volna. Felállt, széttárta a karját, mint Krisztus a keresztet a skóciai templomban, ahol Effie koporsója fölött lógott a temetés napján. Azon a napon, amikor eltemette minden reményét és álmát a jövőjéről.

Az első lövés a vállán találta el, és a karja egy darabját is eltüntette. Wystan üdvözölte a fájdalmat. A második lövés követte az elsőt, amíg már nem érezte a karját. Talán el is tűnt. A harmadik lövés elvette a lélegzetét, miközben az egész torkát úgy érezte, mintha lángolna.

De csak egy pillanatra.

Mire a teste a Hattyú folyó partjának földjére ért, Wystan már halott volt.

De a sors még nem végzett vele.

Négy

Tacey tudta, hogy indulnia kellene, de lelassított, amikor elérte Callie új vízköpőszobrát. Taceynek fogalma sem volt róla, hogyan cipelte be a szörnyeteget a házba. Talán valójában nem is kőből volt? Szinte gondolkodás nélkül nyúlt körbe, hogy megszorítsa azt, amiről el kellett ismernie, hogy tökéletesen megformázott feneke volt. Melegnek és keménynek érezte, mint a napfényben fekvő követ, de volt benne egy kis engedés is, mint abban a speciális habban, amit Rochelle használt, amikor a cosplay páncélját készítette. Tehát ha valóban hab volt kő helyett, akkor be kellene tudnia tolni Callie szobájába, hogy Rory ne jöjjön haza, és ne lássa a szörnyeteget teljes meztelen pompájában.

Mégis, amikor a nő kísérleti jelleggel meglökte, a férfi egyáltalán nem mozdult. Teljes súlyával ránehezedett, nekilökte magát az oldalának, mert Callie nem bocsátaná meg neki, ha letörné azt a hatalmas farkat, de a férfi nem mozdult. Talán kőből volt, és csak azért volt meleg, mert a napon állt.

"Jobb, ha elrejted, mielőtt hazaérek a vacsoráról, Callie - motyogta, miközben a bejárati ajtó felé tartott. Nem akarta azzal tölteni az estét, hogy egy hatévesnek magyarázza a péniszeket.

Persze Rory nem lenne Rory, ha nem akarná, hogy Tacey megmagyarázzon valamit.

"Anya, ki az a One Direction? Nagymama azt mondta, hogy imádod őket. Azt hittem, csak egy férfit szabad szeretni, ötöt nem. Hogy szerethetsz öt férfit?"

Egy pillanatra Tacey azt kívánta, bárcsak a kőpéniszeket magyarázhatná meg helyette.

Mély levegőt vett. "Ők egy zenekar voltak, amikor én gimnazista voltam, édesem. A zenéjüket szerettem, nem őket. Soha nem találkoztam egyikükkel sem. Csak a tévében láttam őket. Valahogy úgy, ahogy te szereted a Mandaloriánusokat."

"De én feleségül akarom venni a mandaloriakat. Nem mehetsz hozzá mind az öt férfihoz. Akkor öt apukám lenne, és te azt mondtad, hogy még egy apuka is több, mint amire szükségünk van. Nincs elég hálószobánk ötnek."

Tacey kérdőn nézett az anyjára.

Anya vállat vont. "Több rajzpapírt keresett az asztalodban, és talált egy halom One Direction-plakátot. Leszedtem őket a falról, de nem dobtam ki, hátha még mindig kellenek neked, így amikor jött, hogy megkérdezzen róluk, elmondtam neki."

"Nos, most már nyugodtan kidobhatod őket. Bár talán nem utasítanám vissza Harryt, ha valaha is megkérne, kétlem, hogy bármi esélyem lenne arra, hogy bármelyikükkel is találkozzam, nemhogy feleségül vegyem őket. Főleg, ha Rory űrhajós képzést akar majd, hogy a jövőben saját űrhajót vezethessen, akárcsak a mandaloriak." Tacey megborzolta Rory haját.

Rory elborzadva hátrált. Egy pillanatra Tacey azt hitte, hogy a lány tényleg megharapja - amit kisgyerekkora óta nem tett. "Anyu! Nekem is veszel egy űrhajót? Ha majd felnőtt leszek, és fejvadász leszek?"

Tacey anyukájának szemei elkerekedtek. "Ez nem hangzik helyénvalónak."

Ó, ne már megint. "Akkor ezt Octaviának kellene mondanod, nem nekem. Ő az, aki Rory-t bevonta a Star Warsba és az összes spinoffba." De anya soha nem hinné el, hogy Octavia hibás lehet. Úgy vélte, ehhez túl tökéletesen nevelte Octaviát.

"Bármikor hazaköltözhetsz, hogy segíthessünk neked gondoskodni róla. Elmehetnél egyetemre, mint a nővéred, és csinálhatnál valamit magadból" - kezdte anya reménykedve.

Jobb, ha leállítja ezt a gondolatmenetet, mielőtt anya tovább jutna. Tacey megrázta a fejét. "Nem, anya, jól elvagyok a kávézó vezetésével és azzal, hogy a Bell House-ban lakom a többi lánnyal. Kedves tőled, hogy Rory néha nálad alszik, de én ezt az életet akarom. Nem vagyok Octavia."

Tökéletes Octavia, a második gyerek, akivel mindent jól csináltak, miután elszúrták vele. A szülei sosem mondták ki hangosan, de Tacey tudta, hogy gondoltak rá. Ha csak a felét is tudták volna annak, amit Octavia tett, mind akkor, amikor még otthon élt, mind most, hogy elköltözött... de inkább hagyta, hogy anya elhiggye a szép hazugságot, minthogy elárulja Octavia bizalmát.

"De most Octavia annyit dolgozik, hogy nincs ideje segíteni neked Rory gondozásában. Ha hazaköltöznél..." Kezdte anya reménykedve.

"Rory most már heti öt napot jár iskolába, anya. Octavia pedig csak ideiglenes szerződéssel dolgozik. Ha vége lesz, a játékfejlesztés között, amin dolgozik, újra velem fog dolgozni a kávézóban."

"Ha nem segítene neked ennyit, talán már befejezte volna azt a játékát, és milliókért eladta volna valamelyik játékgyártó cégnek. Nem számíthatsz mindenben a nővéred segítségére, Tacita Bell. Neki is megvan a saját élete, tudod."

Mintha Octavia valaha is hagyná, hogy Tacey az ambíciói útjába álljon. Octavia azért választotta az ingatlant, ahol a kávézót nyitották, mert az emeleten tökéletes műterem volt. Tacey ragaszkodott hozzá, hogy időnként dolgozzon a kávézóban - természetesen fizetve, mert annyira nem volt fukar -, cserébe az emeleti ingyenes bérleti díjért, és Octavia azonnal beleegyezett. Ha Octavia változtatni akart a megállapodáson, csak kérnie kellett. Így is volt, Taceynek Octavia engedélyét kellett kérnie, hogy Rochelle ott lakhasson, amíg Octavia a bányatelepen dolgozik északon. Ha bárki másról lett volna szó, mint Rochelle-ről, Octavia valószínűleg nem engedélyezte volna, de az egyetemen barátok voltak, és együtt dolgoztak valami titkos filmprojekten Rochelle vérszívó exbarátjával. Egészen addig, amíg a férfi nagyot nem kaszált a videostreaming csatornájával, és a lányokra nem hagyta, hogy befejezzék a projektet, minden segítség nélkül.

Tacey véleménye szerint Rochelle sokkal jobban járt Bennel.

"Figyelsz te rám, Tacita Bell?" Anyu követelte.

"Igen, anya - hazudta Tacey.

Anya megforgatta a szemét. Lehet, hogy nem ő volt a tökéletes anya - és mint anya, Tacey maga sem volt biztos benne, hogy bárki valóban magáénak mondhatja ezt a címet -, de tudta, mikor nem mond igazat Tacey. "Gyere, terítsd meg az asztalt a vacsorához. Aurora segített elkészíteni, tudod."

Rory pontosan ezt a pillanatot választotta, hogy elkezdje hallgatni a beszélgetésüket. "Ne hívj így! Ez egy hercegnős név! Én nem vagyok valami buta hercegnő! Én leszek a galaxis legjobb fejvadásza, és melegen be tudlak hozni, vagy..."

Nos, ez volt az egyik módja annak, hogy megállítsuk anyát. Rory megnyugtatása húsz percig tartott, ezalatt a vacsora majdnem odaégett, és mire az étel biztonságban az asztalra került, ha a szokásosnál kicsit jobban is, anyu teljesen megfeledkezett a kioktatásról, amit el akart tartani.

Hála az égnek.

Öt

Wystan a sötétségben ébredt, és úgy érezte magát, mintha újra kisfiú lenne, ismét egy angolnákkal teli folyóban. Körülötte minden úgy vonaglott, hogy alig érezte a jeges vizet. Aztán feltört a felszínen, és rájött, miért: nem is vízben volt, csupán sárban. És az őt körülvevő, prüszkölő, vonagló lények nem angolnák voltak, hanem emberek, hozzá hasonlóan.

Amíg ki nem bontották szárnyaikat és fel nem szálltak.

Segítsen megvédeni minket. SEGÍTSÉG.

Wystan nem volt biztos benne, hogy a szavak a szélben szálltak-e, vagy a saját fejében visszhangoztak, de nem tudott ellenállni a vonzásnak. Ő is kibontotta szárnyait, és felszállt a levegőbe.

Várj... szárnyai voltak?

Megcsavarodott a levegőben, próbálta megnézni a nagy csapkodó izéket, és majdnem leesett az égből. A föld olyan gyorsan jött fel, hogy komoly csapkodások és egy, a hasa mélyén érzett csapkodás kellett ahhoz, hogy ne zuhanjon le. A többiek már olyan messze voltak előtte, hogy nem maradt volna mit tennie, amikor elérte.

És ez egy nő volt. Soha nem tudott ellenállni egy női segélykiáltásnak, még akkor sem, ha nem volt mit tenni. Meg kellett próbálnia. Nem tudott volna szembenézni önmagával a tükörben, ha legalább meg nem próbálja.

Végül utolérte a többieket - egy hatalmas torony lapos tetején ülve. Azt mondta volna, hogy ez a legnagyobb torony, amit valaha látott, de ahogy a szavak elhagyták a száját, hazugság lett volna, mert ez a torony nem állt egyedül. Nem, ez egy volt a sok közül - mind szorosan egymás mellé épült, különböző méretű, oldalain több ablakkal, mint fallal, amelyek mind visszatükrözték az alatta elterülő utcák fényeit.

Mint Glasgow, csak nagyban, nagyobbban, mint amiről valaha is hitte, hogy lehetséges. Hunyorogva nézte a lenti fényeket. Az egyik nagy tábla azt hirdette, hogy a helyiség egy 2002-ben alapított kávézó.

Ez történt tehát, amikor egy város több mint száz éven át növekedett. Sötétben aludt. A város felfelé és kifelé nőtt, miközben Wystan szárnyakat növesztett.

Mégis, ahogy közeledett a torony tetejéhez, érezte, hogy a vonzás távolodik tőle. A nő, akinek segítségre volt szüksége, nem volt itt.

Nem hagyhatta, hogy a lány kikerüljön a kezei közül. Egyetlen célja volt, és az az volt, hogy megvédje a lányt. Még akkor is, ha a lány elmenekül előle. El kellett kapnia, még akkor is, ha a lány lehetetlenül gyorsan mozgott.

"Akkor repülj gyorsabban" - mondta magának, miközben a többiek elindultak, hogy kövessék ugyanazt a fonalat, amely őt is rángatja. Egy szál, amely mélyen a mellkasában húzódott, szorosan a szíve köré kötve.

Hat

Tacey a konyhában találta magát, a mosogatógépet pakolta be, amikor anya ismét sarokba szorította. "Aggódom értetek, lányok, hogy egyedül vagytok abban a házban. Sokkal nagyobb biztonságban érezném magam, ha lenne egy férfi a ház körül, vagy akár egy nagy, vad kutya. Apátok ismer valakit, aki tenyészt olyan pitbullokat, amikből jó házőrző kutyák lesznek. Talán ha beszélnél vele..."

"Anya, jól vagyunk, és tudod, hogy a Bell House bérleti feltételei nem teszik lehetővé, hogy férfiak lakjanak ott. Csak nők lakhatnak ott. Különben is, itt van nekünk Callie, és ő ijesztőbb, mint bármelyik férfi, akit ismerek. Mondtam már, mi történt az utolsó pasival, akivel randizott? A randevújuk felét azzal töltötte, hogy SMS-ezett a telefonján, aztán goromba volt a pincérnővel, ezért a nő ókori egyiptomi nyelvre állította át a telefonját, amíg a férfi a mosdóban volt. Miután a nő beállította a telefonját hangtalan, ne zavarjon üzemmódra. Ja, és a konyha véletlenül extra fűszeresre főzte az ételét, így a randi végére annyira csorgott a szeme és az orra, hogy észre sem vette, amikor a nő elment. Ha valaki keresztbe mer tenni Callie-nek, az egész univerzum összeesküszik, hogy megbüntesse." Taceynek szörnyű gondolata támadt - mi van, ha a vízköpő szobra valaha egy igazi ember volt, aki kővé változott? Callie azt mondta, hogy mágia és boszorkányság nem létezik, de ahogyan a nő azzal fenyegetőzött, hogy megátkozza az embereket, Tacey sosem volt biztos benne, hogy mit higgyen. Aztán ott volt az a démonidéző rituálé a temetőben. Valószínűleg jobb is, hogy a biztonsági őr félbeszakította őket, mert a lány határozottan érezte, hogy valami történik. Ha sikerült volna befejezniük a varázslatot, ki tudja, mi történt volna? Egy igazi, valódi démon jelent volna meg? Mit csináltak volna, ha megtörténik?

Anya a fejét rázta. "Az unokatestvéredről, Callie-ről beszélsz? Aki az egyetemen dolgozik, és tizenkét éves kora óta egy centit sem nőtt? Matt szemrebbenés nélkül kettétörné őt, hogy elkapjon téged."

Tacey felsóhajtott. "Anya, Matt börtönben van, ahová való. Valószínűleg elég rossz dolga van ott Callie átkai nélkül is."

Anyának tátva maradt a szája. "Úgy érted, nem hallottad? Van valami puccos új ügyvédje, aki fellebbezett az ítélet ellen, és szabadon engedték. Minden vád alól felmentették. Tele voltak vele a hírek."

Ezúttal Tacey állkapcsa leesett. "Ezt nem mondhatod komolyan. Még a büntetése felét sem töltötte le. Még csak feltételesen sem szabadulhat, amíg... amíg Rory be nem fejezi az általános iskolát!"

Anya megrázta a fejét. "Mindenhol a hírekben arról beszéltek, hogy igazságot szolgáltattak. Sokkal nagyobb lett, a börtönben töltött idő után. Mint egy testépítő."

Tacey összerezzent. Matt mindig is szerette a sportot, de nem az izomtömegnövelést. Talán a börtönben való túléléshez volt rá szüksége. És itt reménykedett, hogy valami motoros ribanc lesz belőle, és... most már szabad?

Egy őrült pillanatra azt kívánta, bárcsak Callie varázslata a temetőben tényleg működött volna, hogy kölcsönkérhesse Alethea démoni védelmezőjét, hogy a háza előtt őrködhessen.

Aztán megrázta magát. Matt azt sem tudta, hol lakik. Nem mintha a bejárati ajtó előtt leselkedett volna rá.

Legalábbis ezt mondta magának.

Megszárította a kezét egy konyharuhán, és nyugodt mosolyt erőltetett az anyja kedvéért. "Köszönöm a vacsorát, anya, és hogy vigyáztál Roryra. Valószínűleg most már haza kellene vinnem." Belépett a társalgóba, ahol Rory szándékosan figyelmen kívül hagyta a Disney-rajzfilmeket a szőnyegen elterített legók javára. Természetesen valamilyen űrhajót épített. "Gyere, Rory. Ideje hazamenni."

Rory talpra ugrott. "Nem vihetnénk magunkkal a legót, hogy befejezhessem a hajó építését?"

"Nem, a legónak itt kell maradnia a nagyival. Ő majd vigyáz a hajódra, és itt fog várni rád, amikor visszajössz".

Rory duzzogott, de készségesen jött. "Gondolom, még nem fogok tudni repülni vele, így van időm megépíteni a világ legjobb űrhajóját. Vigyázz rá, nagyi!"