A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Megan Goldin: Stay Awake, 2022

Fordította GOITEIN ZSÓFIA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Szállj ki, ha tudsz, 2021

Merülj alá, ha nem félsz!, 2021

Copyright © 2022 by Megan Goldin

All rights reserved.

Hungarian translation © Goitein Zsófia, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Sebes Miklós

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bosznai Gábor

Korrektúra: Hirsch Andrea

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-570-501-6

„TLEA”-nak. Szeretettel.

„Csak mert paranoid vagy,
nem biztos, hogy nem üldöznek.”

Joseph Heller: A 22-es csapdája

(Az idézetet fordította: Andersen Dávid és Nádori Péter)

ELSŐ FEJEZET

Szerda, 2:42

Amikor magamhoz térek a taxi hátsó ülésén, látom, hogy sejtelmesen pislákol a Starbucks fénye. Fogalmam sincs, hogyan kerültem ide, és hová megyek.

Kibámulok az ablakon. Még sötét van, de a város fényei alaposan megvilágítják az utcát. Hallom a taxiban a rádiót.

– Mindjárt megérkezünk – mondja a sofőr, aztán hirtelen fékez a piros lámpánál.

Találkozik a tekintetünk a visszapillantó tükörben, aztán a zöld lámpánál úgy rálép a gázra, hogy vibrálnak a szemem előtt a neonfények.

– Ezt az álmatlanságban szenvedőknek küldöm, hogy legyen értelme fent maradniuk – mondja a DJ, majd felcsendül a gitárszóló.

Áthaladunk a Brooklyn-hídon, miközben Paul Simon sivár tekintetű holdról szóló számát hallgatom a rádióban. Felnézek a sötét égre. Egyáltalán nem látom a holdat. A távolból szirénázást hallok, amely alaposan felveri a város szokatlan csendjét.

– Megjöttünk – jelenti ki határozottan a sofőr, mire gyorsan visszatérek a jelenbe.

Gyűrött ötvendollárossal fizetek, aztán kiszállok, és elindulok az egyirányú utcán a házunk felé. A második emeleten lakom a szobatársnőmmel, Amy-vel. Ahhoz képest, amilyen régi a ház, a lakások modernek. Még napozóterasz is van a tetőn.

Ahogy a bejárathoz érek, rájövök, hogy nincs nálam a kulcs. Gondterhelten a falnak támasztom a homlokom, aztán nem szívesen, de becsöngetek. Tudom, hogy ezzel felébresztem Amy-t.

– Kérlek, mondd, hogy itthon vagy, Amy! – mormolom félig magamnak.

A falevelek már hullanak, és alig maradt egy-kettő a fán. Alaposan megnézem. Furcsa. Ki látott már levélhullást a nyár kellős közepén?

Ahogy az úton heverő falevélkupacra pillantok, úrrá lesz rajtam a nyugtalanság, amelyet azóta érzek, hogy magamhoz tértem a taxiban. Az utolsó dolog, amire emlékszem, hogy ülök az irodában az asztalomnál, besüt a nap, aztán hirtelen megcsörren a telefon.

– Liv vagyok – mondtam, miközben a napfényes utcát figyeltem az iroda ablakából.

Utána teljes homály, egészen mostanáig.

Sóhajtok, és ahogy észreveszem a levegőben a leheletem, rájövök, hogy rég elmúlt a nyár. Kicsit megborzongok.

Ismét megnyomom a kapucsengőt, aztán megint. Mindig egy kicsit hosszabb ideig tartom rajta az ujjam, amíg végül fényt látok a konyhában, és hallom, hogy valaki lejön a lépcsőn.

– Ne haragudj, Amy! – kezdem, amikor nyílni kezd az ajtó. Csakhogy nem Amy áll előttem, hanem két vadidegen. Egyikük egy magas, szőke hajú nő, kék, nyuszimintás pizsamában. Mezítláb van, ezért látszik, milyen ápolt a lábfeje. Mellette egy magas, sportos, borostás férfi áll. Az ő haja is szőke. Szürke melegítőalsó és fehér izompóló van rajta, amely alatt megvakarja izmos hasát.

– Mégis milyen alapon csönget be hozzánk az éjszaka közepén? – kérdezi a nő felháborodva.

– Nem tudtam, hogy Amy meghívta a barátait – dadogom ijedten.

Nem ez az első, hogy idegeneket találok a lakásban. Amy kiváló orvos, osztályelső volt az egyetemen. Imádom a végtelenségig, azt viszont nehezményezem, hogy nem szól, csak meghívja az embereket, így amikor gyanútlanul hazaérek, gyakorlatilag belebotlom egy rakás vadidegenbe.

– Liv vagyok – mondom. – Sajnálom, hogy felébresztettem önöket. Itthon hagytam a kulcsomat. Már megint.

A szememet forgatom, hogy kicsit oldjam a feszültséget. A nő viszont rezzenéstelen arccal néz rám.

– Ezért csengettem… – teszem hozzá halkan.

Egyikük sem lép arrébb. Rezzenéstelen tekintetük láttán kezdek félni.

– Jobb, ha felmegyek, és kialszom magam. Hosszú volt ez a nap.

Elindulok abban a reményben, hogy hamarosan álomra hajthatom a fejem. Már a küszöbön állok, amikor a nő elkezdi becsukni az ajtót, nehogy belépjek.

– Á! – kiáltom, amikor a lábamra csukja az ajtót.

Annak ellenére, hogy fáj, nem mozdulok.

– Menjen innen! – mondja a nő.

– Ez az én lakásom! – vágom rá.

– Rossz helyre jött. Mi lakunk itt – mondja a férfi.

Kis híján elhiszem, csakhogy észreveszem a jellegzetes padlólapot és a sötét falépcsőt. Ezeket azért nem cserélték le, mert így akarták megőrizni az épület műemlék jellegét.

– Évekig a felső szinten laktam Amy-vel.

Ahogy a szobatársnőm nevét kiejtem a számon, látszik, hogy a férfinak dereng valami. Megkönnyebbülten sóhajtok. Ezek szerint van közös nevező.

– Amy Deckerrel? – kérdezi.

– Igen!

– Az orvos, akinek a leveleit hozzánk dobálják – mondja a barátnőjének, mintha ott sem lennék.

Legszívesebben megmondanám, hogy Amy továbbra is itt lakik. Ahogy én is. Az ajkamba harapok, mert tudom, ők vannak nyerő pozícióban. Mégiscsak én állok a hidegben az ajtó előtt.

A résnyire nyitott ajtóból kellemes fény árad. Olthatatlan vágyat érzek, hogy felmenjek, ahogy a régi szép időkben. Ennek az az egyetlen módja, ha sikerül meggyőznöm őket, és beengednek.

– Nagyon sajnálom a kellemetlenséget. Elvesztettem a táskámat és a mobilomat. Használhatnám a telefonjukat, hogy felhívjam Marcót, a barátomat, és megkérjem, jöjjön értem? Nagyon hideg van idekint.

A nő lesújtó pillantást vet rám. Az sem érdekelné, ha megfagynék az ajtó előtt. A barátja kicsit együttérzőbbnek tűnik.

Könyörgő pillantást vetek rá. Egy kicsit gondolkodik, aztán kitárja az ajtót, és beenged. A barátnője dühösen ránéz, aztán feltrappol utánam a lépcsőn.

MÁSODIK FEJEZET

Szerda, 3:08

Amikor belépek, minden magabiztosságom odalesz. Kínos, mekkorát tévedtem. Ez nem az én lakásom. Na jó. Az elrendezés ugyanolyan, de a bútorok és a dísztárgyak teljesen mások.

Olyan, mintha az IKEA-katalógust látnám magam előtt. Szinte minden törtfehér vagy natúr. Teljesen új a konyhabútor.

A tölgy étkezőasztalom, a mintás perzsaszőnyegem és a könyvektől és magazinoktól roskadó, egyedileg tervezett könyvespolcom helyett minimalista berendezést és dísztárgyakat találok.

Már azon vagyok, hogy elnézést kérek és elmegyek, amikor hirtelen megpillantom a világosra festett kaspót a konyhai ablakpárkányon. Évekig csodáltam onnan a kilátást, úgyhogy mégiscsak ez lesz az én lakásom.

Ezer kérdés jár a fejemben. Kik ezek az emberek? Hol van a holmim? És legfőképpen: miért felejtettem el, hogy már nem itt lakom?

– Hol van Shawna? – kérdezem.

– Ki?

– A cicám!

– Csak egy félszemű, vörös macska járt erre, még télen. Elvittük a menhelyre.

– Megölették? – borzadok el a gondolattól.

– Nem ölettük meg. Állatmenhelyre vittük.

– Önök szerint mit csinálnak ott egy félszemű macskával?

– Nézze! – vág közbe türelmetlenül a nő. – Szeretnénk aludni. Holnap mind a ketten korán kelünk, mert üzleti tárgyalásunk van. Hívja fel a barátját, aztán menjen innen, és az utcán várja meg a fickóját!

Ahogy a szobám felé tartok, alig hallom, amit mond.

– Hé! Oda nem mehet be! – ordítja, miközben rohan utánam.

A modern, kétszemélyes ágy, amelyen biopamut lepedő hever, egyértelműen nem az enyém. Ahogy a fém állólámpa és az absztrakt, zebramintás falak sem ismerősek. Felkapom az éjjeliszekrényen lévő bekeretezett képet. Mindenki vadidegen rajta.

– Ne nyúljon hozzá! – kiáltja a nő, és kikapja a kezemből a képet.

Érzem, hogy túl közel van az arca az enyémhez. Bőre kipirult, ezáltal kevésbé tűnik szépnek, mint eddig. Úgy lüktet a fejem, mintha menten szét akarna robbanni.

– Grant! Hívd a zsarukat! – utasítja a párját.

Hirtelen abbamarad a lüktetés. Már csak a rendőrök hiányoznak. Biztos, hogy nem hinnének nekem. Annak ellenére, hogy teljesen össze vagyok zavarodva, pontosan tudom, hogy rosszul áll a szénám. Mégis mit mondjak a rendőrségnek, ha magam sem tudom, mi történik velem?

– Várjon! – kiáltom hangosabban, mint kéne. – Elmegyek.

Gyorsan megmarkolom a lépcsőkorlátot, nehogy összerogyjak, aztán a kapu felé veszem az irányt.

– Vissza ne jöjjön! Ha még egyszer meglátom errefelé, garantáltan rendőrt hívok! – ordítja utánam a nő.

Gyorsan kinyitom az ajtót, és kilépek a hidegbe. Megállok a lépcsőnél, a falnak támaszkodom, és azon gondolkodom, hová mehetnék. Kizártak a lakásomból az éjszaka közepén. Emlékeztetem magam, hogy ez már nem az én otthonom. Biztos, hogy jó ideje lakik itt ez a pár.

Teljesen összezavarodtam. Végigtapogatom a zsebeimet, hátha mégis ott lapul a telefonom, bár kicsi az esélye. A farmerom zsebében találok egy köteg pénzt. A kardigánom zsebében pedig egy pólóba csavart, hosszú tárgyra leszek figyelmes.

Ölbe kapom, és óvatosan letekerem róla a pólót. Egy rozsdamentesacél-kést találok benne. Még friss rajta a vér. Önkéntelenül émelyegni kezdek. Már a gondolat is fáj, hogy ilyesmi lapult a zsebemben. A kés leesik, és az éle hatalmasat koppan a betonon.

Nem akarom megfogni a nyelét. Egy kicsit gondolkodom, aztán a pólót kézvédőnek használva felkapom a földről, és a fal melletti szemetesbe hajítom. Ahogy lecsukom a kuka fedelét, kocsiajtó csapódását hallom az utca végéből. Kiszáll néhány utas. Elindulok. Ahogy az utca közepén állok, intek a felém közeledő, erősen világító taxinak.

– Hová lesz a fuvar? – kérdezi a sofőr, miután beszállok.

Megadom neki Marco címét, bár nem tudom, mit fog szólni, hogy az éjszaka közepén csak úgy beállítok hozzá. A kapcsolatunkban erősen meghatározott szabályok uralkodnak. Az első és legfontosabb, hogy értesítés nélkül nem ugrunk be a másikhoz. Nincs is kulcsunk egymás lakásához. Azzal nyugtatom magam, hogy Marco biztosan nem örülne, ha egyedül mászkálnék a sötétben.

Ahogy végigmegyünk a majdnem teljesen kihalt utcákon, a város fényeit figyelem, miközben Billy Joel egyik dala szól a rádióban. Amint egy erősen világító utcai lámpához érünk, írást fedezek fel a kézfejemen. Úgy nézek ki vele, mint egy graffitivel teleírt fal.

Néhányat el tudok olvasni, de a többi erősen megkopott, ezért hiába az erős fény, nem tudom, mi lehet.

Az ujjperceim fölött fekete tintával írt betűket látok. Egymás mellé rakom a két öklömet. A betűkből a következőt tudom összeolvasni: MARADJ ÉBREN! A jobb csuklóm fölé egy bizonyos Nocturnal nevű hely címét írtam.

Előrehajolok, és végül ezt a címet adom meg a taxisnak.

HARMADIK FEJEZET

Szerda, 3:44

Ahogy a bár bejáratának üvegéhez tapasztom az arcomat, kénytelen vagyok megállapítani, hogy egyáltalán nem ismerős a hely. Az art deco üveg mögött olyan sokféle színt látok, hogy kezdem azt hinni, életre kel egy impresszionista festmény.

Amikor kinyílik az ajtó, hallani a bár zaját. Amit az előbb olyan sokszínűnek láttam, nem más, mint az a sok ember, aki most egyszerre özönlik ki a helyiségből. Hosszú kabátban, nyakuk köré sálat tekerve figyelik a taxiforgalmat. Olyan hangosan beszélnek, mintha még mindig a bárban lennének. Felverik az utca csendjét.

Ahogy elhaladnak mellettem, gyorsan megfogom az ajtót, mielőtt bevágódik, és bemegyek a halványan kivilágított, nevetéstől és üvegcsörömpöléstől hangos helyiségbe.

– Mindjárt zárunk! – mondja egy pultos, mintha ismerne.

Elhúzza a vörös bársonyzsinórt. Jobbra nézve látom, hogy már lezárták az asztalokhoz vezető utat. A fehér egyenruhás takarító csendben felmossa a padlót. Úgy fogja a felmosónyelet, mintha táncolna.

Lemegyek a bárrészre, és látom, hogy nyolcan épp indulni készülnek. Ahogy megmozdulnak, hangosan nyikorog alattuk a szék, de ügyet sem vetnek rá. Lassan felállnak, és a kijárat felé botorkálnak.

Néhányan még maradnak, és folytatják az iszogatást. Nem beszélgetnek. Mindenki az italára mered, mintha az lenne az egyetlen vigasz. A bárpult mögött egy 1930-as évekbeli tükör lóg.

Ahogy belenézek, olyan érzésem támad, mintha nem is magamat látnám. Hosszú a hajam, és sokkal sötétebb, mint a természetes barna árnyalat. Majdnem kávészínű lett. Ráadásul be van fonva, holott nem emlékszem, hogy valaha is tudtam magamnak ilyen vagy ehhez hasonló frizurát készíteni.

A sötét kecskeszakállas pultos éppen italt tölt egy elég ittas, bárszéken ülő fazonnak. A pultos a könyökéig tűrte fehér ingujját, ezért látom a tetoválásait. Ahogy rám néz, szélesen vigyorog, mint aki rögtön felismert.

– Liv!

Meglep, hogy a nevemet is tudja, ezért gyorsan hátranézek, hátha áll mögöttem egy nő, akit ugyanígy hívnak.

– Tudtam, hogy még zárás előtt visszajössz.

Úgy mondja, mintha nemrég beszélgettünk volna.

– Mit kérsz, Liv? A ház vendége vagy.

– Köszi, de csak vizet szeretnék – mondom, és leülök egy üres bárszékre. – Ma nem iszom alkoholt.

– Néhány órája nem ezt mondtad – kuncogja, és átnyújt egy pohár vizet.

– Nemrég itt jártam?

A pultos vigyorogva néz rám, mint akinek tetszik, hogy kihagy a memóriám.

– Persze. Tíz körül. Ittál néhány pohárral, aztán elmentél.

– Egyedül?

– Egy pasival voltál – válaszolja, és óvatosan végigmér. – Nem emlékszel?

Összerándul a gyomrom. Ezek szerint a pultos többet tud rólam, mint én magam.

Biztosan Marcóval jártam itt. Talán iszogattunk. Az megmagyarázná a fura érzést, amely azóta velem van, hogy felébredtem a taxiban.

– Most minden olyan ködös. Hogy nézett ki a fickó, akivel voltam?

– Csak hátulról láttalak titeket, amikor elmentetek. Hatalmas tömeg volt. Tudod milyen, amikor élőzene van.

Mosolygok, bár tényleg nem emlékszem semmire. Még a pultosra sem. A bárra sem. És a fickóra sem, akivel ezek szerint elmentem. Témát váltok, és megkérdezem, nem hagytam-e itt a táskámat és a telefonomat, ugyanis most egyiket sem találom.

– Nem láttam, de megkérdezem a többieket. Ha holnap erre jársz, megmondom, mire jutottam.

Kitölti az italt.

Minden erőmmel azon vagyok, hogy a pultostól kapott információmorzsák alapján visszaidézzem az előző nap estéjét. Olyannyira elmerülök a gondolataimban, hogy amikor leteszi elém az italt, ijedtemben ugrom egyet.

– Ez egy módosított gin-tonik, ugyanis tonik helyett gyömbért tettem bele. Kóstold meg!

Ahogy legurítom az alkoholos italt, kicsit megborzongok.

– Nem ízlik?

– Dehogynem. Csak most nem vagyok iszogatós hangulatban.

Ásítok egyet. A falon lévő rézóra szerint nemsokára hajnali négy.

– Mennem kell. Már rég alvásidő.

– Ilyenkor még soha nem vagy az ágyban.

– Akkor hol vagyok?

– Itt. Iszol, és beszélgetsz velem. Teszteled az újdonságokat. Mindenhol vagy, csak az ágyban nem.

– Hogyhogy?

– Nem szeretsz aludni. Főképp nem éjjel.

A főnök szól, hogy öt perc múlva zárnak. A még iszogatók teljesen egyszerre felállnak, otthagyják az italt, és a kijárat felé veszik az irányt. Én közben a pultossal beszélgetek, a személyzet pedig az asztalra rakja a székeket.

– Honnan ismersz ennyire?

– Minden titkodat elárulod – cukkol.

– Miféle titkokat?

Válaszképpen az ujjpercemen lévő betűk felé biccent, amelyekből az ominózus MARADJ ÉBREN! felirat olvasható ki. Zavaromban elhúzom a kezemet.

– Néha emlékeztetőt írok a kézfejemre – magyarázom határozottan. – Rossz szokás. Még gyerekkoromból maradt meg.

– Így legalább nem felejted el a dolgokat – mutat a kézfejemen lévő ALUDNI TILOS! feliratra, alatta egy kicsit rejtve az ÉBREDJ! felirat.

– Miért nem szeretek aludni?

– Félsz attól, amit álmodban teszel.

Felkap egy fehér abroszt, és letöröl vele egy sörösüveget. Igyekszem felfogni, amit mond.

– Legalábbis ezt mondtad a múltkor.

– Mégis mit teszek álmomban?

Ekkor eszembe jut a véres kés.

NEGYEDIK FEJEZET

Szerda, 7:35

Darcy Halliday keresztülvág a rendőrségi kordon előtt ácsorgó és bámészkodó tömegen. A tévéstáb már felállította a kamerát a villogó járőrautó mellett. Egy palacsintaképű riporternő éppen a sminkjét csinosítja.

Ügyet sem vetettek Halliday-re, aki sötétkék futónadrágban és rózsaszín felsőben a kordonhoz lépett. Mivel a kora reggeli futásból érkezett, csurgott róla a verejték, és a haja is csatakos volt. Úgy nézett ki, mint egy átlagos futó, aki csak kíváncsiskodni jött.

– Menjenek innen! Nincs itt semmi látnivaló! – utasította a kordon előtt álló rendőr.

Halliday előrefurakodott, és átbújt a szalag alatt.

– Lépjen hátra, hölgyem! – kiáltott rá a rendőr. Már azon volt, hogy elállja az útját, mire Halliday felmutatta a rendőrigazolványát.

Miután megkerülte a rendőrt, felszaladt a lépcsőn, és az épület felé vette az irányt.

Amikor reggel futni indult, üzenet érkezett a körzetből, miszerint gyilkosság történt keleten, az ötvenhármasban. A parancsnok megkérdezte, van-e valaki a közelben.

– Egy háztömbnyire vagyok – üzent vissza, holott legalább három tömbnyire volt a helyszíntől.

Rohant, mint az őrült. Át a forgalmas úton, keresztül a tömegen. Remélte, hogy ő lesz az első nyomozó, aki a helyszínre ér.

Fél évre ideiglenesen áthelyezték a gyilkossági osztályra, de az utóbbi két hónapban egyszer sem dolgozhatott önállóan. Még állandó társat sem osztottak mellé. Mindig ő volt a kiegészítő ember, aki besegít a többieknek. Tudta, mi a pálya. Próbára teszik. Csakhogy két hónap után elege lett abból, hogy folyton bizonyítania kell. Úgy gondolta, már megmutatta, mit tud, ezért ideje, hogy végre elismerjék a munkáját. Többszörösen.

Halliday hat évig a hadseregben szolgált, méghozzá kitűnően. Többször volt Irakban és Afganisztánban. Miután leszerelt, csatlakozott a New York-i rendőrséghez. Az első két évben járőrként dolgozott, és álcázásképpen prostituáltnak öltözött. Miután sikerült a nyomozói vizsgája, belekóstolt a bűnügyi helyszínelés rejtelmeibe, aztán öt hónapig dolgozott a bűnmegelőzésen, és várta, hogy megüresedjen egy hely a gyilkossági osztályon. Ideiglenesen felvették egy nyomozó helyére, aki hosszú ideje betegszabadságon van.

Halliday kiérdemelte a pozícióját, bár úgy érezte magát a gyilkossági osztályon, mint elsőéves rendőr korában, hiába szerzett tapasztalatot a hadseregben.

Amikor rájött, hogy egy gyilkossági helyszín közelébe került, kapott az alkalmon, és odasietett.

– Hányadik emelet? – kérdezte a portást, miután megmutatta a rendőrigazolványát.

– Hatodik.

Halliday felrohant a lépcsőn, mert nem akart várni a liftre. A hatodikon kinyitotta a hátizsákját, elővette a RENDŐRSÉG feliratú pólót és a kék, nejlonnadrágot, amelyet vészhelyzet esetére tart magánál.

Gyorsan belebújt az egyenruhába, aztán egy kézzel megfésülte vállig érő, gesztenyebarna haját, majd kinyitotta a lengőajtót. A folyosóra érve látta, hogy a bűnügyi helyszínt elkerítő kordonszalagnál egy vörös hajú nőt hallgat ki a rendőr.

A nő tört angolsággal, erős kelet-európai akcentussal beszélt. Halliday gyanította, hogy ő értesítette a rendőrséget, miután megtalálta a holttestet.

– A takarítónő neve Olga Kuznetsov – mondta a rendőr, amikor Halliday odaért. Csakhogy rosszul ejtette ki a nevet.

– Azt mondja, hét után érkezett, hogy kitakarítson. Egy halott férfit talált az ágyban. A nő hetente többször jár takarítani. Időnként itt éjszakázik a tulajdonos, amúgy Airbnb-n vagy más weboldalon adja bérbe a lakást.

Halliday a takarítónő felé fordult.

– A tulajdonos halt meg?

– Még soha nem láttam. Mindig dolgozik, ha takarítok. A portás ad kulcs. Visszaadom, ha végzek – válaszolta Olga kicsit szegényes angolsággal.

Mellette volt egy takarítókocsi. Olga elmondta, hogy egy olyan cégnek dolgozik, amely takarítószolgáltatást biztosít a rövid távra bérlők számára.

– Elvitt valamit a lakásból? Törülközőt, ágyneműt, szemetet, bármit? – kérdezte Halliday.

– A konyhából dobtam ki egy zsákot – biccent a lift melletti teherlift felé.

A rendőr, aki eddig kihallgatta, kicsit felmordult. Tudta, mi lesz a vége. Le kell menniük Olgával a szeméttárolóhoz, hogy megkérjék, azonosítsa be az általa kidobott zsákot.

Halliday elővette a hátizsákjából a kesztyűt, gyorsan felhúzta, aztán felvett egy cipővédőt is. A bejárati ajtó előtt egy másik rendőr állt őrt.

– Van itt még nyomozó? – kérdezte Halliday, aztán felírta a nevét egy táblára.

– Ön az első – válaszolta a rendőr.

Halliday elővette a telefonját, és rögzítette, ahogy átbújik a kordonszalag alatt, és belép a lakásba. A helyiség bűzlött az ammóniától. A műmárvány padlón még látni lehetett a felmosás nyomait. A tükrön még mindig nem száradt meg az üvegtisztító.

– Úgy tűnik, Olga kitakarított, mielőtt megtalálta a holttestet – kiáltotta Halliday az ajtó előtt álló rendőrnek.

– Kitakarította a nappalit és a konyhát, csak utána ment a hálószobába. Ott találta meg a férfit egy hatalmas lyukkal a mellkasán. Nyissa ki a hálószoba ajtaját, és ön is meglátja!

A lakás akkora és olyan személytelen volt, mint egy szállodai szoba. Egybenyílt a nappali és a konyha. A kerek dohányzóasztalt egy szürke, L alakú bőrkanapé szegélyezte, az alatta lévő, frissen tisztított szőnyegen még érezni lehetett a tisztítószer szagát. A falon egy nagy, síkképernyős tévé lógott. A konyhában két fém bárszék állt a pult előtt, mert nagy étkezőasztalnak már nem volt hely.

Halliday filmre vette a nappalit és a konyhát, aztán kinyitotta a rozsdamentes acél hűtőt. A polcokon mindenféle ínyencséget és salátát, joghurtot és félig megivott narancslevet talált.

A mosogató mellett két frissen mosott üvegpohár állt, amelyeket fejjel lefelé hagytak, hogy megszáradjanak. Szó szerint lemosták a nyomokat.

– A fenébe! Már ennyi segítségünk sincs – mormolta Halliday.

Bekapott egy mentolos rágót, aztán kinyitotta a hálószoba ajtaját, és telefonja segítségével ismét rögzítette, ahogy belép a gyilkosság helyszínére. A mennyezeti ventilátor hideg levegőt fújt.

Nem kapcsolta ki, és a lámpát sem kapcsolta fel. Semmihez nem nyúlhat, amíg a bűnügyi helyszínelők le nem fényképeztek mindent az eredeti állapotnak megfelelően.

A szobában majdnem koromsötét volt. Nem égett a lámpa, a redőnyök résein csak halvány fény áradt be. Ahhoz viszont elég volt, hogy Halliday megállapítsa, az áldozat egy harminc körüli férfi.

A ventilátor meglobogtatta a haját, ezért úgy tűnt, mintha még élne. Halliday leguggolt, hogy közelebbről is szemügyre vegye az áldozatot. Az arcán lévő apró ráncokból arra következtetett, hogy a férfinak gödröcskés lehetett az arca, amikor mosolygott. Márpedig sokat mosolygó embernek látszott. Állkapcsa feszes, orra horgas volt. Az ajka elkékült.

Csak egy fekete bokszeralsó volt rajta, a többi ruhája halomban hevert a szőnyegen. A bordája alatti seb arra engedett következtetni, hogy éles lehetett a gyilkos fegyver. Valószínűleg késsel támadhattak rá. Halliday nem látott kést a közelben, holott alaposan átvizsgálta a helyszínt. Arra gondolt, hogy a gyilkos magával vitte.

Feltételezte, hogy az áldozat rögtön meghalt. Ez magyarázza, hogy nem találtak vérnyomot a helyszínen. A férfi nyugodt arckifejezése viszont különös. Senki nem marad ilyen, amikor halálra szúrják.

Halliday semmit nem talált, amiből sikerül beazonosítani az áldozatot. Sem pénztárcát, sem mobiltelefont nem látott az éjjeliszekrényen. Minden fiók üres volt.

– Hogy sikerült ilyen gyorsan ideérnie? Ma reggel különösen nagy volt a forgalom.

Halliday megfordult, és látta, hogy Dr. Franklin orvosszakértő lép a hálószobába.

– Futottam, amikor láttam a hívást – válaszolta. Bűnügyi helyszínelős időszakából már ismerte Franklint.

– Még mindig fut?

– Naponta tíz kilométert. És ön?

– A térdműtétem óta felhagytam vele.

Dr. Franklin összeráncolta a homlokát, és három különböző irányból vizsgálta a hálószoba hőmérsékletét. Már közel járt a nyugdíjhoz, ezért egyáltalán nem törődött az öltözködési előírásokkal. Öltöny és nyakkendő helyett egyszerű pamutfelsőt és farmert viselt. Leginkább úgy tűnt, mintha a golfpályáról érkezett volna a helyszínre.

– Járt a ventilátor, amikor megtalálták a holttestet? – kérdezte. – Fontos a gyilkosság ideje szempontjából.

– Azt hiszem. De majd megkérdezzük a takarítónőt – mondta Halliday, aztán bekukkantott a fürdőszobába, amíg Franklin megvizsgálta az áldozatot.

A fürdőszoba padlóján lévő vízből arra lehetett következtetni, hogy nemrég mosták fel. A kézmosóban egy hosszú, fekete hajszál hevert. Ha ideérnek a helyszínelők, biztosan összeszedik.

– Ön szerint mennyi ideje halott a férfi? – kérdezte Halliday, amikor kinyitotta a fürdőszobaszekrényt.

– A ventilátor mindent lehűtött, így lassabban oszladozik a holttest. Gyanúm szerint a férfi körülbelül hat-kilenc órája hunyt el. Később tudok pontosabbat mondani. A halálát késszúrás okozta. Szíven döfték. Ezért nincs sok vér.

– Van valami különös a szúrásban? – kérdezte Halliday.

– A mellkasán tátongó, hatalmas lyukat leszámítva? – gúnyolódott az orvosszakértő, de aztán rájött, hogy Halliday komolyan gondolta.

– Önt mi aggasztja, nyomozó?

– Erős a gyanúm, hogy aludt, amikor megölték.

– Gondolja, hogy begyógyszerezték?

– Inkább úgy fogalmaznék, hogy nem kizárt. Nincsenek zúzódásnyomok a testén. Semmi jel nem mutat arra, hogy védekezett. Az áldozat legalább száznyolcvan centiméter magas. Jó kondícióban volt. Egy ilyen erős férfi biztosan küzdött volna az életéért.

Halliday leguggolt az áldozat mellé, és a mobiltelefonja elemlámpájával körültekintően megvizsgálta a halott férfi kézfejét és a körmét. Nem talált védekezésre utaló nyomokat.

– Nem látok karmolást vagy zúzódást a kézfejen. Fogadni mernék, hogy egyáltalán nem küzdött.

Halliday felállt, hátralépett, és úgy érezte, mintha kőfalba ütközne.