A szerzőnek a Jaffa Kiadónál megjelent kötetei:

A Hídépítő 1. – A jövő kezdete

Ketten az élet

Kék Macska Klub

Egy estély a kastélyban

Találkozások I. – Az idegen

Találkozások II. – Az átutazó

Találkozások III. – A jövevény

Találkozások IV. – A barát

Vörös posztó

Bíborbetűk

Fény a dombok mögött

A szív szabadságharcosai

A messziről jött fiú

Most élsz

A fekete rózsa

A fényfestő

Az aranyműves fia

Kétszáz éves szerelem

Még látlak odafenn

Az élet hangja

Porlik, mint a szikla

A leggazdagabb árva

Elsuttogom százszor

Vakrepülés

Légikisasszonyok – trilógia

Copyright © Bauer Barbara, 2026

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Tillai Tamás

Szerkesztő: V. Detre Zsuzsa

Felelős szerkesztő: Schultz Judit

Felelős kiadó: Jaffa Kiadó

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-687-416-2

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Tartalom

Első fejezet

Második fejezet

„Fehér lapok hullanak ránk,

mint hó a temetőre,

dermedt csendbe zárva

a szétszaggatott hazát.

Az út idegenbe visz,

ismeretlen földre,

megtagadva ezeréves nyelvet,

földet, anyát, apát.

Néma, ’ki marad,

hogy őrizze holtak emlékét,

hátrahagyottak életét.

De néma az is, kinek menni kell,

hogy el ne vegyék legféltettebb kincsét:

a ház, a kenyér, a múlt erejét;

hogy magával vihesse

a Vág nyugalmát,

ívének ölelését,

történetek hallgatag tanúját,

végtelennek tetsző semmiföldön át.

Hosszú az út múlt és jövő közt,

és nem tudni,

mi marad belőlünk

odaát.”

Ismeretlen – 1947

Mindössze kétéves volt, amikor el kellett hagynia a szülőfaluját. Talán nincs is saját emléke, csak a hallott történetek elevenednek meg, mint megélt pillanatok, múltból felderengő képek. Emlékek, amik ott maradtak, otthon, ahol nem lehetett az, akinek született.

Talán sírt, talán félt a bizonytalantól, talán nem tudta, mi vár rá. Hisz nem tudhatta, hogy van egy történet, ami már több mint kétszáz éve apáról fiúra száll, és éppen rá vár, hogy a legenda élhessen tovább…

∞

Anyósomnak

Első fejezet

Csabán,
1777 nyarának legvégén,
a Körös-kanális ünnepének másnapján

A távolból érkező hang, ami leginkább a kalapácséra hasonlított, egyre gyorsabb ütemben és egyre hangosabban szólt. Szinte már hasogatott.

Janó az ágy szélére vonszolta magát, miközben újra és újra lopva, egyszersmind reménykedve az ajtó felé nézett, de az végérvényesen bezárult az ikrek mögött. Rádöbbent, hogy ketten maradtak. Ő és az idegen, tagbaszakadt, vörös ábrázatú férfi. Aki nem szólt, csak nézte őt, a betolakodót, aki nem elég, hogy összegyűrte az ágyát, csizmájával összepiszkította a dunnáját, bűzös leheletével teleszuszogta a szobáját, még el is követett valamit. De hogy mit, arról Janónak fogalma sem volt. Amiről csak ennek az óriásnak a fiai beszéltek, mielőtt becsukták maguk mögött az ajtót. Mert beszéltek róla, az egyszer biztos, ám mégsem mondtak semmit. Csak annyit, hogy valami nagy ostobaságot követett el.

Janó még mindig érezte magán az egyik fiú lesújtó pillantását, aki, mielőtt elhagyta a szobát, visszafordult és a szemébe nézett, és Janó a tekintetében valamiféle szánalmat vélt felfedezni. Vagy együttérzést? Netán aggódást? Janó nem tudta eldönteni, hisz nem ismerte sem a fiúkat, sem az apjukat, csak annyit tudott, hogy előző nap csúnyán berúgott, és halvány sejtelme sincs, hogy miként történt, de ebben a szobában ébredt fel. És Janó ekkor már azt is tudta, hogy honnan jön a kalapáló hang.

A szíve zakatolt, de nem örömében vagy szerelemtől felhevülten, hanem félelmében.

Mit követhettem el?, más sem járt a fejében. Reménykedett, hogy valami bevillan az előző éjszakából. De nem jött egyetlen gondolat sem. Egyetlen felsejlő pillanat sem. Az emlékek elvesztek a sör habjában, a pálinka gőzében, a bor mámorában, és csak nem akartak felszínre bukkanni.

A fiúk, mielőtt az apjuk megjelent, azt is elmondták, hogy nem kellett hívni, magától jött. Vajon ez mit jelent? Janó attól tartott, hogy az óriásnak nemcsak két fia van, hanem egy lánya is… Talán miatta jött? No, a fiút ekkor kerítette csak igazán a hatalmába a félelem. Talán vele tett valamit? Őt követte? De akkor miért nem dobták ki?

Vagy a Főtéren művelt valami botrányos dolgot. Igen, ez lehetséges. Ráadásul történt már ilyen a családban, ki ne emlékezne a nagyapja fivérének az esetére? A napra, amikor a tótok megérkeztek Csabára. A csókra és a viszonzásul kapott pofonra, amiről azóta is mesélnek, pedig annak is már vagy hatvan éve.

Bármi is történt, ha tett is valamit ennek az embernek a lányával, nem lehetett olyan nagy bűn, hiszen itt ébredt az ágyukban. Lehetnék halott is, de élek!

Még…

Tette hozzá magában, amikor a férfi egy lépéssel közelebb jött. Ott tornyosult közvetlenül fölötte, eltakarva a szoba összes fényét, elfojtva minden levegőjét, Janó pedig mozdulni sem mert.

– No, végre, felébredt a „tiszteletes úr”! – mondta nagy hangon, gúnyosan, de sokkal kevésbé félelmetesen, mint ahogy arra Janó számított. – Bár nem is csoda, hogy úgy aludtál, mint aki többé már fel sem ébred – fűzte hozzá. – Annyi szeszt döntöttél magadba, hogy más embert ennyi után már egyenest a temetőbe vinnének.

Janó csak hümmögött, a homlokát dörzsölte, de aztán rekedten kipréselt magából egy kérdést.

– Mi… mi történt?

– Hát… azt mondják, nagy szózatot tartottál. Olyat, amire jobban emlékeznek majd, mint a mulatságra magára. Sőt… némelyik ember esküszik rá, hogy már most új papot választott a falu – felelt a férfi hamiskásan, miközben a szakálla ide-oda lengedezett a húsos arca körül.

– Micsoda? – Janó értetlenül rázta a fejét.

– Hát, fiam, ismered a mondást, nem? A papot és a kutyát a hangjáért tartják! Hát a te hangod messze elér, én mondom! – Egy szusszanásra elhallgatott, de aztán Janó tekintetét látva, folytatta. – Úgy kapaszkodtál föl a templom tetejére, mint a macska. A részeg ember bátor és ostoba. Én már csak tudom – csapott büszkén a mellkasára, aztán meg Janó hátára, de akkorát, hogy a fiú majd’ leesett az ágyról. De Janó nem bánta. Ha ez a cimboraság ára, hát legyen. Bár továbbra sem tudta, hogy mi történt, de azt már sejtette, hogy az óriás lányában nem tett kárt, már ha egyáltalán van lánya.

– Minek másztam fel a templom tetejére? – kérdezett Janó kissé felbátorodva. De a férfi nem válaszolt, csak elcsoszogott az asztalhoz és töltött egy pohár vizet, majd beleszórt valamit, talán sót, és a fiú kezébe nyomta.

– Ezt idd meg. Vagy okádsz tőle, vagy jobban leszel – mondta, aztán megvakarta a fejét, amíg Janó megitta az állott, sós vizet. – Az ábrázatod olyan fakó, hogy meszelni sem lehetne sápadtabbat – méregette a fiút. – Kérsz még egyet? – kérdezte, de Janó csak a fejét rázta, mert szólni nem tudott. A feje már kevésbé fájt, de a gyomra fel-le járt, mint valami lidérc a sötét éjszakában. De aztán nyelt egy nagyot, mert a kíváncsisága erősebb volt a nyavalyognivalónál.

– Hát szóval, ott álltál fönn a magasban, széttártad a karjaidat, és Csaba népéhez szóltál. Csak úgy zengett a hangod. Még a hegedűt is túlharsogtad. El is hallgatott a cigány, ahogy a tánc is abbamaradt. Éjfél is elmúlt már, sokan hazamentek, talán ez nagy szerencse, de így is láttak elegen. Volt, aki jajveszékelt, attól tartva, hogy a nyakadat töröd, de az emberek nagy többsége látott már részeg embert, és tudta, hogy nem lesz bajod. Mert nincs benned félelem.

Janó nem volt benne biztos, de úgy látta, mintha az óriás szája elismerő mosolyra húzódna.

– De mégis mit mondtam?

– Megáldottad a Köröst, és Csaba népét is!

– Ó, segíts, Uram! – temette Janó az arcát a két kezébe. – És mi mást mondtam még? – kérdezte a választól tartva.

– Hát, ahogy ott álltál, áldást osztva a magasból, mind azt hittük, hogy más mondandód nincs. Csak arra gondoltunk, hogy épségben lekerülj onnan. Azt latolgattuk, hogyan hozhatnánk le, amikor újra kihúztad magad, de ekkor már kint álltál a tető legszélén. Azóta sem értem, hogy nem törted ki a nyakadat, de a saját szememmel láttam, hogy úgy álltál ott, mint akit a talpánál odaszegeztek – ingatta a fejét a férfi. – Aztán minden bevezető nélkül azt kiáltottad, hogy tornyot az evangélikusoknak! Ezt többször is elmondtad, aztán lerogytál, és úgy ültél ott a lábadat lógatva, flaskával a kezedben, mintha csak egy lócán gubbasztanál.

Janó úgy érezte, még mindig nincs vége a történetnek. De kérdeznie sem kellett.

– A fiaim, Mátyás és Miklós, de őket, az ikreket már ismered, ők segítettek le a tetőről. De ezek szerint nem emlékszel arra sem, hogy miért.

A fiúk apja fürkészve nézte Janót, de az ábrázatáról csak azt olvasta le, amit amúgy is sejtett: Janó megrázta a fejét, ezzel megerősítve, amit a másik ekkor már biztosan tudott, azaz hogy nem emlékszik semmire.

– Hát, ahogy ott ültél a magasban, egyetlen pontot néztél, mint aki abba kapaszkodik, hogy le ne essen. Én a magam részéről attól tartottam, hogy el is alszol, de aztán észrevettem, hogy az a pont, amibe úgy belefúrtad a tekintetedet, nem más, mint az én szépséges Máriám. A lányom. De nem elég, hogy te – bökött Janó felé – ilyen szemérmetlenül bámultad őt onnan a magasból, bár nem tiltja azt semmi, hogy oda nézz, ahová akarsz – magyarázott mogorván a férfi –, hanem ő sem vette le rólad a szemét. Úgy bámult, mint aki kísértetet lát. Talán nem is pislogott. Furcsán viselkedett az utóbbi időben, a fiaim mondták is, hogy tán szerelmes, de nem hittem. Nem járt el itthonról, meg hát hozzánk sem jött senki, hogy engedélyt kérjen.

Janó megborzongott. Ha eddig meg is úszta az óriás haragja nélkül, majd most kiderül, hogy miért is van itt valójában. Bárcsak tudta volna, hogy Máriáék házában van. Hogy annak a csodálatos teremtésnek a fivérei ébresztették, és ez a nagydarab férfi az apja. És… egy pillanatra elbizonytalanodott, még a verejték is kiverte annak a gondolatára, hogy talán az ágyában aludt.

– Ha élne a feleségem, talán más lenne a helyzet, de az én lányom semmit nem árult el nekem vagy a fivéreinek abból, amire ezen az éjszakán fény derült.

Janó teljesen összezavarodott. Elképzelése sem volt arról, hogy mit tudhattak meg. Mi az, amiről még ő maga sem tud?

– Hát, fiam, úgy volt, hogy egyszer csak azt hallottam, hogy az én kicsi angyalom motyog valamit, miközben a kezét imára kulcsolja. Odaléptem hozzá, mire könnyes szemét rám emelte, szinte könyörgött, rimánkodott, hogy mentselek meg. Majd hozzátette, hogy bárcsak igent mondott volna, még mielőtt felmásztál oda. Aztán keserves sírásban tört ki. Kapaszkodott belém, és azt hajtogatta, hogy ha lezuhansz és a nyakad töröd, talán sosem tudod meg, hogy szeret.

A férfi, Mária apja hirtelen elhallgatott, és egy váratlan mozdulattal megragadta Janót a vállánál, és úgy rántotta fel, mintha csak egy öl szalma lenne.

– Az, fiam, nem érdekel, ha a templom tetejéről lezuhansz, de ha a lányom szívét összetöröd, a puszta kezemmel tekerem ki a nyakad.

Janó nem emlékezett rá, hogy az éjszaka megkérte volna Mária kezét. Ugyan tetszett neki a lány, néhányszor szemérmesen egymásra is pillantottak az istentiszteletek után, amikor pedig a meder ásásánál egy alkalommal Mária ebédet vitt az édesapjának, akiről nem tudhatta, hogy egy valóságos óriás, és a fivéreinek, akikről pedig azt nem tudta, hogy ikrek, és ők hárman úgy óvják Mária becsületét, hogy meneküljön, aki nem biztos a dolgában, nos, ő segített neki cipelni a kosarát. De a lány csak zavartan kuncogott, aztán amikor a kanálishoz érve meghallotta, ahogy az asszonyok munka közben énekelnek, ő is dalra fakadt. Igen, Janó ekkor habarodott belé. A hangnak, ami a lány puha, piros ajkai között kiszökött, annak utána akart eredni. Másra sem vágyott, mint élete végéig azt hallgatni. És attól kezdve már nem csak a hangját kereste. Mindig úgy dolgozott, hogy a sokadalomban lássa a lányt. Hallhassa, ahogy az asszonyokkal énekel, láthassa, ahogy a szeme ragyog, ahogy az ajkai megformálják a szavakat, ahogy a csípője is a muzsika ütemére ring, miközben a földet hordja. Aztán meg, amikor a verejték kiült a homlokára, az arca kipirult, és a melle fel és alá járt, Janót még az ereje is elhagyta.

Mária pedig oda-odasandított, pontosan érzékelve, hogy Janó titkon őt lesi.

Ahogy Janó apja is észrevette, hogy a fia a lapátolás helyett egészen másra figyel, és addig nem is szólt neki, amíg haladt a munkával. De amikor már megállt a kezében a lapát, akkor Jakab megragadta a fiát a nyakánál. „Ha tetszik, mondd meg neki, ha nem, akkor ne tátsd a szádat!”

De Janó nem mondta meg neki. Mária pedig csak énekelt, tudva, hogy a fiú lesi őt, és ha úgy esett, az istentisztelet után vetettek egymásra egy-egy pillantást.

– Megkértem a kezét? – csúszott ki Janó száján a kérdés, mire az óriás szeme elkerekedett.

– Meg bizony, fiatalember! – lépett hátrébb egyet anélkül, hogy elengedte volna Janót. Még mindig szorosan fogta, miközben jól megnézte magának. – És a lányom komolyan vette! Egyszóval vagy betartod a szavadat, vagy a környékén sem akarlak látni többet! És akkor most felelj! Mik a szándékaid?

Janó pontosan tudta, hogy válaszolnia kell, ráadásul túl sok gondolkodási ideje sem maradt.

– Feleségül akarom venni a lányát! – bökte ki végül.

– Hogy mit csináltál?

Janó ekkor már a szülei tekintetét állta. És bár azt gondolta, hogy az italozás vagy a szónoklat miatt hallgathatja napestig a szidalmakat, e kettő különösebben nem zaklatta fel az apját.

– Már gyerekként a fejedbe vetted, hogy befejezed, amit apáink elkezdtek. Hát, most be is jelentetted, ráadásul igen látványosan. Csak álld a szavad, mert a tótok nem felejtenek ám! – nevetett az apja. – Tornyot az evangélikusoknak! – idézte a fiát a fejét ingatva, mégis egyfajta büszkeséggel. – Ami pedig az italt illeti, hát, fiam, ezen minden fiatalember átesik. Már nem a részegségen, mert annak mindegy a kor, az ember vénségére is ihat. Hanem hogy olyankor ostobaságokat beszél. Ezen a téren még van mit tanulnod. Ha felöntesz a garatra, inkább hallgass, mint hogy meggondolatlanul handabandázz!

Janó édesanyja és nagymamája eddig némán hallgatták apa és fia beszélgetését. De ekkor megszólalt az anyja.

– Mielőbb meg kell ismernünk Máriát!

– Anyám, majd meglátod, micsoda bájos teremtés! És a hangja, amikor énekel…

De Janó nem tudta befejezni a mondatot. Míg az apja eddig kedélyesen beszélgetett vele az elmúlt éjszakáról, most egészen megváltozott a hangneme.

– Ennél azért több kell egy házassághoz! – jelentette ki ridegen, majd a feleségére nézett, talán segítséget várva. De az asszony ahelyett, hogy megszólalt volna, a keze ügyében lévő hímzéssel kezdett foglalatoskodni. – Mit tudsz róluk? – fordult vissza Janóhoz az apja.

Janó válasz helyett megvakarta a tarkóját. Azon kívül, amit ezen a reggelen látott, nem sokat, és ezt az apja is pontosan tudta. Látta a fia tekintetében. Nem is várt tovább, belekezdett a mondandójába.

– A mi fajtánk rendes ember. Mondják is, hogy azok az északról jött népek olyan kemények, mint a sziklák, amik között éltek, konokok, mint a mozdíthatatlan hegyeik, de olyan összetartók, mint a völgyek, amiket azok a hegyek közrefognak. Hát a te Máriádnak az apját, az öreg Mátyást évekkel ezelőtt megvádolták, hogy nem fizet adót az egyháznak. Erre úgy megharagudott, hogy a lábát sem tette be többé a templomba, de még a családjának is megtiltotta, és azt hangoztatta, hogy nem hisz Istenben. Konokságában még az sem rendítette meg, amikor a felesége beteg lett, és a tiszteletes elment hozzá, hogy végigvezesse az utolsó útján. Ekkor megkérdezte Mátyást, békülékenyen, hogy hisz-e Istenben, de az csak a fejét rázta összeszorított szájjal. Az asszony még azon az éjjelen meghalt. Hát ilyen konok. De tisztességgel felnevelte a gyerekeit, még ha keményen is fogta őket. Különösen a fiait. Az ikreket. Akiknek nem kellett a szomszédba menni betyárkodásért. De miután a Mátyás nem az a fajta, akinek könnyen eljár a keze, hát hagyta, hogy más tegye meg helyette. Te is tudod, hogy ha határdombot hánynak Csaba mellett, ott a bíró, a nótárius és a nép szeme láttára mindig megveretnek valakit, hogy mindenki emlékezzen, hol van a határ. Azt senki nem tudja, hogy a kerékgyártó Mátyás fiai éppen mit követtek el, de a határ megjelölését rajtuk verték el. És nekik ezt az apjuk szeme előtt egy bitang hang nélkül kellett tűrniük. Azóta felnőttek, és bizony szívós, kemény legények lettek. Egyben azonban biztos lehetsz, fiam. Nemcsak kemény és konok ember a te Máriád apja, de a tótokra jellemző összetartás és becsületesség is benne van a vérében. Ha azt mondtad a lányának, hogy feleségül veszed, állnod kell a szavad. Nemcsak most, hanem amíg a halál el nem választ benneteket, mert bármilyen lelketlen, nagy meláknak is tűnik a Mátyás, ha a szeretett, félárva gyerekeiről van szó, bármire képes. Ha pedig egy szem lányáról, akkor…

– Értem én, apám! – szólalt meg végre Janó az apja szavába vágva.

– Ha így van, és mindannak ellenére is, amit most hallottál, azt mondod, hogy feleségül veszed – nézett kérdőn Jakab a fiára –, én nem állok az utadba – fejezte be, miközben óvatosan a feleségére pillantott. – Nos?

– Azt mondom!

Bár Janó családja az áldását adta a frigyre, az időpontról egyelőre még nem beszéltek. Különösen a fiú húgai lelkesedtek, akik a szerelemről ugyan még csak álmodozhattak, de annak a híre, hogy a bátyjuk megnősül, nagy izgalomba hozta őket. Bár azt sem tudták, hogy az újbor örömére, vagy az advent időszaka előtt, netán farsangkor tartják a menyegzőt, a három lány már arról vitatkozott, hogy szalagot vagy virágot fonjanak-e a hajukba.

– Tényleg olyan szép a menyasszonyod? – kérdezte a legkisebb, Dora, aki még csak tizenhárom éves volt, de látszott, hogy bájos teremtés lesz belőle. Ő a menyegzőt olyannak képzelte el, mint amilyennek a mesékben írják le, királylánnyal, kastéllyal, dínomdánommal, csillagos égbolttal. Nem úgy a legidősebb, Mara, aki már vágyott a szerelemre, de az egyelőre elkerülte. Ő inkább irigykedett. Judát, a középső lányt viszont nemigen érdekelte a dolog. Amúgy is minden zavarta, ami nagy felhajtással járt, különösen, ha nem ő állt annak középpontjában.

– Ugyan még nem a menyasszonyom, de igen! – válaszolt Janó álmatag tekintettel. – Csoda szép.

– De ha nem járnak templomba, akkor hogy lesz megtartva az esküvő? – vetette oda foghegyről a kérdést Juda, mire nagy csend támadt. A jelenlévők összenéztek, mindenki a másiktól várta a választ, végül minden tekintet Janóra szegeződött, aki viszont nem tudta, mit is mondhatna.

– Fiam, ha már ilyen kurtán-furcsán indult ez a lánykérés – törte meg Jakab a zavart hallgatást –, azt javaslom, mielőbb látogasd meg Mária családját, és kérd meg annak rendje és módja szerint is a választottad kezét.

– Harmadjára is? – Janó ebbe bele sem gondolt. Ő már elintézettnek vélte a dolgot.

– Fiam – tárta szét a karját értetlenül Jakab –, az elsőre te magad sem emlékszel!

– De Mária igen! – kuncogott Dora.

– Hallgass – mordult rá Janó.

– A második pedig valójában nem is lánykérés volt, hanem Mária apja állított kész helyzet elé – vázolta Juda higgadtan a helyzetet.

– Igaza van – értett egyet az apjuk.

A rá szegeződő tekintetek kereszttüzében Janó számára világossá vált, hogy nincs mire várnia, bár egészen a múlt éjszakáig nem tervezte elkötelezni magát. Valójában nem is gondolkozott ezen. Nem kérdés, hogy teljesen belehabarodott Máriába, és ha éppen nem lehetett a közelében, elég volt felidéznie a pillantását, lágy hangját, üde illatát. Janó mindig úgy gondolt a lányra, mint a zsenge gyümölcsre, ami finom, puha, hamvas, amibe, ha beleharaphatna, édesen olvadna szét az ajkai közt. Még soha nem érintette meg, mégis úgy gondolta, a bőre bársonyos, hűs. Még soha nem hajolt hozzá közel, ám szinte biztos volt benne, hogy a lehelete forró. Ó, mennyire vágyott rá!

Miközben ezt mind végiggondolta, felöltötte a legszebb ruháját, és szórakozottan, anélkül, hogy elköszönt volna, elviharzott.

– Legalább egy szál virágot magával vihetett volna – jegyezte meg Jakab, mire a felesége csak elmosolyodott.

– Te sem sűrűn lepsz meg bokrétával. Pedig a jó példa most milyen jól jött volna.

– Ugyan már, miket beszélsz! – kérte ki magának a férfi. De aztán ijedten a feleségére nézett. – Ila, csak nem azt akarod mondani, hogy nem vagyok elég figyelmes férjed?

De az asszony csak nevetett. És derültségének nem csak a férje reakciója volt az oka. Mert hát igen mókás volt látni a férfi arcára kiülő aggodalmat ennyi év házasság után. Szórakoztatta az anyósa jelenléte is, aki csendesen mosolygott az előtte zajló jeleneten, és a lányoké is, akik nemigen hallották még így beszélni a szüleiket.

– Ó, Jakab! – nézett megbocsátóan Ila a férjére. – Annyi mindent megéltem veled, gondolod, hogy néhány szál tulipánon vagy rózsán múlik, hogy tudjam, számíthatok-e rád?

A nap már alacsonyan járt, a távolban hosszan elnyúló, rozsdás felhők úsztak, vöröses fény ragyogta be az ég alját. Csaba fölött lassan ereszkedett le az alkonyat, a nádtetők között hűvös szellő bolondozott, mintha még az előző napi vigasságból őrizte volna a jókedvét. Pedig a falu ünnepe mögött csak a másnap csendje maradt, még ha Janó szívében még mindig ott zakatolt is a tegnap lármája.

Janó kedvét egyetlen dolog szegte csak. Még mindig érezte, ahogy az erős kéz megmarkolja, és még mindig hallotta, ahogy a fogai közt szűri a szavakat, „vagy elveszed, fiam, vagy a környékén sem akarlak látni többet.” Valahogy így mondta Mária apja. „A lányom becsületével nem játszik senki! A szívével pedig különösen nem!”

A férfi hangja kemény volt, pedig meg sem emelte. Talán éppen ettől tűnt olyan fenyegetőnek, hogy Janónak elég volt felidéznie, és a gyomra máris összerándult. De aztán a saját apja szavai jutottak eszébe, és megnyugodott. Végtére is, egy apának az a dolga, hogy a lányát megvédje. De majd ő megmutatja, hogy Máriát nem kell megvédeni őtőle.

Észre sem vette, hogy gondolataiba merülve még meg is állt egy szélvédett helyen, de aztán lassan továbbindult, tétova léptekkel.

Csizmája alatt ropogott a kavics, és fel sem kellett néznie, hogy érzékelje, a házak előtt az asszonyok mind őt figyelik, vagy éppen kihajolnak az ablakokon, végigmérik, mintha tudnák, hová tart.

Képzelődöm!, rázta meg a fejét, miután mégiscsak felpillantott, és látta, hogy csupán egyetlen idős asszony van kint, és ő is a tulipánok között szaporodó gyommal van elfoglalva.

De azzal is tisztában volt, hogy a falu a legtöbbször hamarabb tudott az emberek dolgáról, mint maguk az érintettek. Különösen, ha az illető olyan ostoba, hogy a templom tetejéről kürtöli szét. Megint megállt, hogy összeszedje magát, végül úgy döntött, hogy amit tesz, azt ő akarta így. Boldog, és nem engedheti meg magának, hogy a lányát védelmező apa vagy akár a falu pletykás asszonyai megkeserítsék ezt a napot.

A kerékgyártó Mátyás háza a falu végén állt, széles udvarral, erős szérűskapuval, amely fölött gólyafészek árválkodott. Úgy tűnt, hogy jóideje üres már, mint amibe nem találtak vissza előző tavasszal a lakói, és Janó mintha a saját sorsát látta volna a hátrahagyott lakóhelyben. Eddig minden egyes lépését az apja mellett tette meg. Soha fel sem merült benne, hogy másképp cselekedjen, hogy más úton járjon. Persze voltak álmai, amiket éppen az éjjel az emberek tudomására is hozott, de ezek az álmok mintha nem is az ő életében fogantak volna. Ő csak továbbálmodja azt, ami valamikor régen, generációkkal korábban elkezdődött.

Tudta, ha ezen a kapun belép, valami új kezdődik az életében. Valami, ami csak róla szól. Ez egyszerre tűnt felemelőnek és ijesztőnek, és kihívást jelentett. De tudta, hogy nem akar sokat gondolkozni. Vagy talán nem is tudta, inkább a szíve diktálta ezt. Hisz gondolkodnia sem kell. Ahogy kalapált a szíve, már biztos volt benne, hogy nincs mire várnia. Ami pedig az álmát illeti, hirtelen valamiféle nyugalom áradt szét benne. Talán eddig sosem gondolt bele, hogy mit kapott örökségül.

A felmenői álmát szőheti tovább. Megvalósíthatja, amit ők elkezdtek.

Már azt sem bánta, ami a múlt éjjel történt. Nincs mit szégyellnie. Inkább még büszke is lehet. Talán volt, aki nevetett, más rosszallóan a fejét ingatta, de egy biztos. Amit mondott és ahogy mondta, azt bizony senki nem feledi, ő pedig állni fogja a szavát.

Még egy sóhajtásra megállt a kapu előtt. A szíve ekkor már nem csak a torkában dobogott. Máriára gondolt, aztán eszébe villant az elmúlt éj, ahogy a templom tetején állva harsogott, a nép nevetett, a lány szeme pedig valahol a tömegben csillogott, miközben ott volt benne a rémület, ahogy őt féltette. Eddig nem emlékezett semmire, italtól mámoros homály fedte az éjszakát, de a bódultságon, az éj sötétjén és az elmúlt idő távolságán keresztül végre utolérték az emlékek. Mária tekintetében egyszerre lobogott a tűz, és remegett az aggodalom árnya, és Janó mindkettőben a szerelem bizonyosságát látta. És már arra is emlékezett, hogy miután már biztos talajon állt, ostoba részegségében odalépett hozzá, és megkérte a kezét.

Most azonban józan volt!

– No, János – szorította össze a fogát –, most vagy soha! – mondta magának, aztán megmarkolta a vaskilincset, és benyitott.

A tornácon felbukkant a két fiatal legény, a lány ikertestvérei, akiket már reggel megismert. Széles vállú, erős fiúk voltak, méregették őt, mintha nem lennének benne biztosak, hogy ellenség vagy a leendő sógor érkezett-e. Amikor meglátták Janót, az egyik a falnak dőlt, a másik karba font kézzel állt meg előtte.

– Hát, megérkezett a vőlegény – mondta az egyik szárazon.

A másik csak bólintott, de a szája sarkában halvány mosoly játszott. Janó megköszörülte a torkát.

– Az apátokkal szeretnék beszélni.

– Jól meggondoltad? – kérdezte a másik iker.

– Te tudod! – toldotta meg emez egy vállrándítás kíséretében, majd kitárta Janó előtt az ajtót, mintha csak a vadak közé terelné.

A szavaik nem csengtek ellenségesen, legfeljebb kihívón, mintha csak a kapuban álló ifjú bátorságát akarták volna felbecsülni. Janó érezte, hogy nem ez lesz az utolsó akadály, mire eljut a lánykérésig. Tudta, hogy nemcsak Mária apjának kell bizonyítania, hanem a testvéreknek is.

De nem rettent vissza. Kihúzta magát, ellépett mellettük, és bement a házba.

A konyha sötét volt, a kemencéből érezni lehetett a parázs langyos illatát. Otthonos hangulat fogadta, a vacsora maradéka még ott volt az asztalon, a kemence padkáján ruha száradt, a sarkokban pedig fonott kosarak sorakoztak. Nem azért, mert tároltak bennük valamit, hanem mert nem is olyan régen valaki még a kosár fonásával foglalatoskodott. Talán Mária, suhant át Janó fején. Elképzelte, ahogy dolgozik, kipirult arccal, ahogy összpontosít, talán dudorászva közben. Elkalandoztak a gondolatai, erőnek erejével kellett elhessegetnie őket. Körbenézett, hogy merre tovább, de aztán észrevette, hogy a szobába vezető ajtó nyitva áll.

Ott már járt. Ott már aludt is.

Ahogy közelebb lépett, meglátta, hogy Mária apja bent ül az asztal mellett. Még nem vette észre őt, így lehetősége nyílt, hogy jól megnézze magának. Ugyan reggel találkoztak már, de akkor nemigen volt bátorsága szemügyre venni, éppen elég volt a tekintetét állnia, amikor a férfi egészen közel hajolt hozzá. De most messzebbről nézhette meg magának.

Mátyás széles vállú, szigorú tekintetű férfi volt, arcát a sok munka és a gond barázdái szántották. Ám a néhány órája még valóságos óriásnak tűnő férfi most ejtett vállakkal ült az asztalnál, fáradtan, előtte az asztalon a Tranoscius hevert, mellette egy korsóban víz. Nem bor, víz. Pedig korábban, mielőtt a felesége meghalt, nem vetette meg az italt. Annak idején Janó hallott ezt-azt az özvegy kerékgyártóról, többek közt azt is, hogy három gyerekkel maradt magára. Csak hát azt nem tudhatta, hogy két ikerfiúval és egy majdan gyönyörű nővé érő lánnyal. Hiszen akkor még mind gyerekek voltak.

A férfi lassan felnézett. A szemében megvillant valami, amitől Janó megdermedt. A tekintete kemény volt, de ott bujkált benne a féltés is, amit csak az ismer fel, aki maga is óvó apa mellett cseperedett.

Janó megállt, mintha gyökeret vert volna a küszöbön. Egy pillanatig hallgatta a saját szíve dobbanásait, majd nagyot sóhajtott. A kalapját a combjához szorította, ügyelve, hogy zavarában ne gyűrögesse, aztán megköszörülte a torkát.

– Azért jöttem… – kezdte, de a hangja kissé megremegett –, hogy megkérjem a lánya kezét.

Egyelőre csak a parázs pattogott válaszként a kemencében. Mátyás lassan felállt, és most magasabbnak tűnt, mint bárki, akit Janó valaha látott.

– Tegnap a bor beszélt belőled – szólt rekedten. – De most az igazat mondd! Te beszélsz, vagy a bor maradéka szól?

Janó kihúzta magát, előrelépett egyet, hogy ne a küszöbön álljon, és határozottan a férfi szemébe nézett.

– Én!

A férfi összeszűkült tekintettel mérte végig, de nem felelt. Csak intett, hogy üljön le, majd lassan körbejárta az asztalt. Minden lépése alatt recsegett a deszkapadló. Nem volt sokkal magasabb Janónál, mégis, aki szemben állt vele, úgy érezte, mintha egy fejjel nagyobbra nőtt volna mindenkinél. Aki pedig ült, az különösen óriásinak vélte. De Janó ekkor már látta, hogy valójában csak a boltozatos mellkasa, a felszegett álla és a magas homloka miatt tűnik szálfatermetűnek. A vállai is szélesek voltak, mint az istálló kapuja, a keze pedig olyan, aminek egyetlen mozdulatával kettétört volna egy rönköt is. Szigorú kinézetét azonban nem csak testi ereje okozta. Tekintete komor volt, a hangja erőteljes, de Janó mégsem tartott tőle, mert barázdák szántotta arcán a jó kedély nyoma látszott.

Mátyás tetőtől talpig végigmérte a fiút. Tekintete megállapodott a csizmáján, majd lassan visszakúszott az arcára.

– A csizmád sáros – jegyezte meg mogorván.

Nem mondott mást, mégis, Janó úgy érezte, mintha az egész életét tette volna mérlegre.

– Sáros – ismételte a férfi. – Az út is sáros volt, nem szégyen az, de jegyezd meg, fiam, aki sárosan lép be valahová, annak nehéz tisztán kilépnie onnan.

Janó érezte, hogy ezek nem közönséges szavak. Mátyás minden mondatában volt valami parancsoló, és minden megjegyzésében valami ítélkező. De aztán leült, oda, ahol Janó látta ülni, amikor még csak a konyhából lesett be a szobába. Még a kezét is visszatette a Tranosciusra, amit most sem nyitott ki, korábban sem olvasta, csak pihentette rajta a kezét.

Hallgattak.

Janó érzékelte odakintről a mozgást, az ikrek talán füleltek, de nem mert oldalra nézni, az ablakon kikukkantani. Úgy érezte magát, ahogy a vad vagy a préda érezheti, amikor lesben állnak fölötte.

– Tegnap a falu előtt szóltál – kezdte Mátyás. Halkan beszélt, de a szavai mégis úgy csapódtak neki az asztalnak, mint amikor a kemény tölgyet fejsze éri. – A templom tetején kiáltoztál, és aztán a lányom kezét kérted. Az emberek nevettek, de én nem nevettem.

Janó lesütötte a szemét. Most először érzett szégyent. Eddig sem volt feltétlenül büszke a tettére, de ezúttal átfutott rajta a megbánás.

– Az ember megbotlik, ha sok bort iszik – folytatta a férfi –, tudom én. És hát, ha most azért vagy itt, hogy helyrehozd, ezt méltányolom.

Janó nemigen tudta eldönteni, hogy mit vár tőle a férfi. Szóljon, védje magát, győzködje Mária apját a saját nagyszerűségéről? Inkább hallgatott. Úgy érezte, mintha ez is amolyan próbatétel lenne. Bírja-e a hallgatást.

– A lányommal nem lehet játszadozni – jelentette ki Mátyás, és Janó egyáltalán nem bánta meg, hogy hallgatott. Hadd mondja végig, legyenek túl rajta, úgysem ússza meg. – A cifra szavak nem érdekelnek. Ha azt mondod, elveszed, hát el kell venned. Ha nem, hát soha többé a környékére se menj, ahogy reggel is mondtam.

– De hiszen ezért jött, hát nem hallottad, apám?

A két férfi a hang irányába kapta a fejét. Mária az ajtóban állt, csendben, alighanem már jóideje.

De miután bátran felfedte magát, és szólt, azonnal lesütötte a szemét. Nem akart ő tiszteletlen lenni az apjával, és tudta, nem illendő beleszólnia két férfi beszélgetésébe, különösen, hogy éppen őróla esik szó, de nem állhatta meg, hogy csendben maradjon.

Janó azonnal felállt, ahogy otthon az apjától látta. Ő sem maradt sosem ülve az asztalnál, ha nő lépett a szobába. Akkor sem, ha a felesége vagy az édesanyja érkezett. Olyankor is legalább megemelkedett ültében.

Az apjának szinte sosem járt el a keze, de egy alkalomra Janó élénken emlékezett. Este volt, egy hosszú nap után érkezett haza Janó édesanyja. A szobába lépve apát és fiát a kemence mellett találta, éppen faragtak valamit. A lányok már aludtak. Janó csak odapillantott, azzal sem foglalkozott, hogy az édesanyja kezében egy kosár van, benne tűzifa. Csak az apja ugrott fel, hogy segítsen. Majd amikor Janó azt várta, hogy az apja visszaül mellé, hogy folytassák a faragást, elcsattant egy pofon. Magyarázat nélkül. Mert az csak másnap érkezett, amikor az édesanyja nem volt ott. Harag nélkül, mint apa a fiával, úgy beszélgettek. Fiam, mondta Jakab, amikor egy nő belép a szobába, és te felállsz, azzal azt mutatod ki, hogy tiszteled őt. Így adod tudtára, hogy a jelenléte értékes, és hogy neked fontos az, hogy jól érezze magát. Amikor megvárod, hogy leüljön, azzal is azt fejezed ki, te vagy az első, én csak utánad következem. Ez a fajta udvariasság nem puszta szokás, hanem a tisztelet látható jele, ami többet ér a szép szavaknál, de még a virágnál is.

Janó pedig most ott állt az asztal mellett, és Máriát nézte. Oda is lépett volna hozzá, de helyette csak a tekintetével járta körbe, még azzal sem törődve, hogy az érzései bizonyára kiültek az arcára, a bőre lángol, és attól tartott, a szívverése is hallható.

Mária haját kendő takarta, a ruhája egyszerű volt, tiszta és rendezett, ahogy egy tisztességes lányhoz illik. Az arcán halvány pír ült, mintha egyszerre járta volna át a szégyen az elrejthetetlen érzései miatt, és az öröm, ami ott bujkált a szerelmes tekintetében. A szobában pedig egyszeriben más lett még a levegő is. Az apja szigorú ábrázata már-már megenyhülni látszott egy pillanatra, de gyorsan újra megkeményedett, összeszorította ajkait, még a szemöldökét is összeráncolta, mint aki attól tart, képtelen palástolni az érzéseit. De végül, elnézve a két fiatal szemérmes játékát, mégiscsak engedett.

– Gyere csak közelebb, leányom. Hallgasd, mit mond.

Janó nyelt egyet. Megköszörülte a torkát, de a szavak nehezebben jöttek, mint gondolta.

– Tudom, hogy bolondot csináltam magamból – kezdte halkan, ismételve önmagát, hisz mindezt már elmondta Mária apjának és a saját szüleinek is. És most Máriának is. De az első, kínkeservesen kipréselt szavak után megeredt a nyelve. – Tudom, hogy az egész falu rajtam nevetett. De amit mondtam, azt nem az ital mondatta velem. Az a szívemből jött, még ha ilyen ügyetlenül is – mondta Máriának, aki ekkor már leplezetlen derűvel hallgatta. Már-már szórakoztatta Janó zavara, miközben legszívesebben odafutott volna hozzá, hogy elhallgattassa, hogy végre ne csak szavakkal és ne csak pillantásokkal adhassák egymás tudtára az érzéseiket. Sürgette volna, válaszolt volna, de tudta, hogy nem teheti. Az apja nem nézné jó szemmel. Ahogy Janó is tudta, hogy a mondandóját itt nem fejezheti be.

– Jóideje szeretem a lányát – nézett Mátyás szemébe. – Itt és most kimondom, vagy inkább kérem, megkérem Mária kezét. Adja ránk áldását!

Mária szeme könnyektől csillogott, de nem szólt, csak a kezét szorította össze a szoknyáján, szinte belekapaszkodva, hogy el ne induljon.

– Határozott szavak! – bólintott Mátyás elismerően. – De könnyű szép szavakat mondani szerelemről, hűségről, templomtoronyról – tette hozzá.

Janó egy pillanatig hallgatott, de aztán kihúzta magát. Igen, Mátyás konok ember volt, nem adta könnyen a lányát, de Janó sem hagyta magát.

– A tornyot én építem meg. Befejezem, amit a nagyapám és az ő apja elkezdett. És azt akarom, hogy amikor először megkondul a harang a toronyban, a feleségem ott legyen mellettem.

Felbátorodva saját mondatain, Janó ekkor már Mária kezéért nyúlt. Lehet, hogy a lánykérésben és a szerelemben nincs tapasztalata, de ami a tervét illeti, abban már gyerekkora óta biztos volt.

– Nagy szavak ezek! Nagyobbak, mint amekkorákat a vállad most elbír, nem gondolod?

Ekkor a lány halkan megszólalt. Hangja alig volt több a suttogásnál, mégis betöltötte a szobát.

– Apám, Janó őszintén és szívből szólt, én tudom.

A férfi megállt, mintha villám sújtotta volna. Ritkán történt meg, hogy a lánya szembeszegüljön vele, de most mégis kiállt a legény mellett. Megingott. Szinte beleszédült a felismerésbe. A gyermeke felnőtt, és már nem nála keres oltalmat. Tudta ezt, attól a perctől kezdve tudta, hogy Janó felbukkant, hogy a lánya már nemcsak rá tekintett fel, hanem bármerre is jártak, elnézett mellette, keresve valakit, aki bármikor megjelenhet, akivel összemosolyoghat, még ha azt is gondolta, hogy ezt kettejükön kívül senki észre nem veszi.

Már nem tűnt óriásnak. A vonásai is megenyhültek, ahogy pedig leereszkedett a székre, visszaült az asztalhoz, és a kezét egy nagy sóhajjal ismét rátette az énekeskönyvre, egészen megváltozott.

A lányáért már nem ő felel. Megöregedhet.

Nehéz, hosszú csend következett.

– Ha ezt választod, ha őt választod, leányom – mondta rekedten –, akkor rajtam nem múlik. De tudd, fiam, ha ma azt mondod, szereted, holnap is azt kell mondanod. És tíz év múlva is.

Janó fejet hajtott, szinte ünnepélyesen.

– Úgy lesz!

– Hát akkor legyen – szólalt meg végül a férfi, derűsen. – Ha egyszer a lányom kiáll melletted, én sem állok ellen – mondta ezt már jókedvűen, és még meg is szorongatta Janót.

Mária éppen az apja nyakába borult, amikor hirtelen kivágódott az ajtó, és beléptek az ikrek. Az egyik nevetve, a másik tettetett komolysággal. Nyilvánvaló volt, hogy odakintről mindent hallottak.

– Na, sógor! – taszított Janó vállán egy nagyot az egyik.

– Vigyázz, el ne szakadjon rajta a kabát – szólt a másik. – Hisz mostantól becses ember, hamarosan a családunkhoz tartozik.

– Elég volt, fiúk – mordult Mátyás, aztán Janóra nézett. – Remélem, most már tudod, hogy mit vállaltál. Nemcsak a lányomat, hanem a családját is.

Második fejezet

Az esküvő után

Lenka az utolsó pillanatban kapta fel a rongyot, a valamikor szép kendőt, amit már nem használt másra, mint hogy megfogja a forró edény fülét, vagy a kemence mélyéről a tepsit kiemelje. Itt-ott már megégett, másutt nem látszott a mintázata, ahol pedig megkapta a láng, ott lyuk is éktelenkedett rajta. Jakab mondta is nemegyszer az anyjának, ha a kezébe akadt, hogy dobja már ki. Egy alkalommal ő maga hajította a fáskosárra, hogy majd jó lesz gyújtósnak, de mire odáig jutott, hogy begyújtson, a régi kendő nem volt sehol.

– Hát még mindig megvan? – kérdezte Jakab az anyja mögé lépve, majd kikapta a kezéből a rongyot.

– No, menj odébb – sürgette az asszony, mert érezte, ahogy a sütemény tetején a gyümölcs odakap. – Láb alatt vagy, fiam! És add vissza a rongyomat – nyúlt Jakab felé, aki éppen a vastag anyag mintázatát fürkészte.

– Emlékszem, amikor a nagyi hímezte ezeket az apró virágokat – tűnődött el a férfi mosolyogva. – Nem kellene erre használnod. Teljesen tönkre fog menni.

– Mi lelt, fiam? A múlt héten még tűzre akartad dobni!

– Mert lyukas, és attól tartok, hogy megégeted a kezed, ha fogónak használod.

– Majd megfoltozom – bólintott az asszony, miközben kivette a fia kezéből a kendőt, majd végre a tepsit is a kemencéből.

Ahogy nehézkesen lehajolt, majd a forró süteménnyel az asztal felé csoszogott, Jakab a kemence meleg falának dőlt. Megöregedett az édesanyja. Most látta csak, mennyire. Jakab emlékezett az anyja gyászára, miután az apját eltemették. Napokig csak csendben járt-kelt a házban, újra és újra elővette az énekeskönyvet, ahová a férje jegyezte fel sorra a szülei, majd a testvérei és azok gyerekeinek a halálát. Az ujját nemegyszer végighúzta a neveken és a dátumokon, mintha csak a múltat, az utolsó pillanatokat érintené a férje írásán keresztül. Azután többször tollat ragadott, tintába is mártotta, de végül mindannyiszor letette és becsukta a vastag könyvet. Rátette a kezét a Tranoscius megkopott fedelére, és hallgatott. Ilyenkor csukott szemmel, egyenes derékkal ült, csak a szája széle mozgott. Nem beszélt, talán más úgy gondolta volna, hogy némán formálja a szavakat, azért mozognak az ajkai, de Jakab tudta, hogy az édesanyja sír. Belül, magában.

Hosszú hetek teltek el, tán egy évszak is elmúlt, amikor Jakab rátalált az apja nevére és halálának napjára a lapon, ahol a többiek is ott sorjáztak.

Vajon évek múlva, aki a kezébe veszi a könyvet, észreveszi ezt az apró változást? Az apja írása jól olvasható, lendületes betűkből és számokból állt, míg az anyja betűi remegve követték egymást. Jakab, noha tudta, mit rejt az utolsó bejegyzés, mégis alig volt képes kisilabizálni az édesapja nevét.

Talán neki kellett volna átvennie a krónikás szerepét. Jakab tudta, hogy a feladat őt illetné meg. De azt is látta, hogy az édesanyját mennyire megtörte a gyász. Az anyját elnézve gondolt csak bele, hogy a családja mennyire átalakult. A nagyszülei már nem éltek, ahogy az édesapja testvérei és azok gyerekei sem, és az édesanyja lassan ráeszmélt, hogy egyedül maradt. Bár Jakabot az asztalfőre ültette, és elöl hagyta az énekeskönyvet, mellette a tollat és a tintát, és elé tolta az apja számításait és a család megélhetésére vonatkozó összes iratot, ám szembesült azzal, hogy már nincs kire támaszkodnia. Ő, az asszony, az özvegyasszony, a családban a legidősebb, ő a támasz, ő az, akihez vissza lehet menni. Mert Jakab nem vette át a családfő helyét. Nem volt benne biztos, hogy helyesen cselekszik, hisz ő volt a férfi, neki kellene betöltenie az apja szerepét, de inkább csak tette a dolgát, hagyva, hogy az édesanyja ne vesszen el. Még be is számolt neki mindenről. Minden héten leültek, és átbeszélték a feladatokat, Jakab megmutatta a számokat, megvitatták a nehézségeket. Egy idő után Jakab észrevette, hogy mindez nem csak formalitás. Az édesanyja, aki nem értett a fához, ahogy az állatokhoz és a földhöz sem, ám az emberekhez annál inkább, bölcs tanácsokkal látta el a fiát. Abba nem szólt bele, hogy mennyi fenyőt úsztassanak le a messzi erdőkből és munkáljanak meg a következő idényre, de azt tudta, hogy a terményekről kivel érdemes megalkudni, és kivel nem. És bár Jakabnak volt munkája bőven, az édesanyja győzte meg, hogy több lábon álljon. Lehet, hogy a fiad a nyomdokaidba lépett, de van három lányod is. Nem adhatsz ácsszekercét a kezükbe, de gondoskodnod kell a hozományukról.

– Tudod, hogy nem dobom ki, amim van – hozta vissza Lenka hangja a fiát a gondolataiból. – Megfoltozom, megjavítom.

Ahogy kimondta a szavakat, nyílt az ajtó, és a csendes ház hirtelen megtelt élettel.

– Nézzétek, kit hoztam! – lépett be Janó nagy lendülettel, maga előtt terelve feleségét, Máriát, akit a család az esküvő óta Marának hívott, miközben hátra-hátrasandított a széles válla mögött megbúvó nagynénjére. – Mamó, idenézz! – fordult a nagyanyjához lelkesen, de mást nem mondott, csak hagyta, hogy Anezka is beljebb kerüljön.

– Ó, és nem is jöttél egyedül! – mondta Lenka Janónak, egyetlen fiúunokájának, de közben már tolta is félre nevetve, különösen, amikor meglátta a lánya mögött annak két unokáját, akik, miután hagyták, hogy a dédnagyanyjuk megölelgesse őket, már oda is telepedtek az asztalhoz, és szinte egyszerre követelték maguknak a még forró süteményt.

Miközben mind elhelyezkedtek az asztalnál, Lenka tejet töltött a kicsiknek, azután ő is leült. De nem szólt, csak figyelte Anezkát, ahogy csillogó szemmel oldalba böki a bátyját.

– Nemsokára te is nagyapa leszel! – mondta nevetve Jakabnak.

– Ne is mondd, kishúgom – nyomta meg az a szót, majd beletúrt Anezka hajába, amiben már csillogott néhány ősz hajszál. Ő is korán őszült, akárcsak az édesanyja.

Lenka boldog volt, ahogy hallgatta a fiatalokat. Szerette, ha mind együtt vannak, de erre csak ritkán került sor. El sem férnek már az asztal körül, de ez nem okozott volna gondot. Inkább a múló idő, de még inkább a sok teendő, amik miatt folyton el kellett odázni a találkozásokat.

Miután kicsit elült a beszélgetés, és mindenki a süteménnyel volt elfoglalva, Lenka észrevétlenül otthagyta őket, és megállt a kályha mellett. Talán el is tűnődött, hogy a legmegfelelőbb alkalom-e a mostani, de végül úgy döntött, nem halogatja tovább a dolgot. Azon kapta magát, hogy az utóbbi időben egyre gyakrabban gondolkodik így. Várni valamire az idő eltékozlása. Talán nem véletlen, hogy hirtelen és váratlanul gyűltek ennyien az asztal köré.

– Nézzétek csak – szólalt meg Lenka, miután a kályha mellől kiemelte a nagy gyúródeszkáját, és odacsoszogott vele az asztalhoz. Hagyta, hogy a gyerekek mindent félretegyenek, ami útban volt, majd a kopott, lisztes felével lefelé feltette a gyúródeszkát az asztalra.

– Mi ez? – kérdezte elsőként Jakab, a fejét is oldalra billentve, de aztán a többiek is a deszka köré sereglettek.

– Tintával belerajzoltam a fába a családunkat – felelte büszkén az idős asszony. – Sok estét eltöltöttem vele, míg végül készen lett. Aztán van, hogy rá-ránézek – tette hozzá fátyolos hangon.

– 1718? – kérdezte Janó, ahogy az első dátumra pillantott.

– Igen – mosolyodott el Lenka. – Az év, amikor megérkeztünk. Akkor még nem ismertem a nagyapádat – mondta Janónak. – Gyerekek voltunk – merengett el, de csak egy mosolynyi időre, aztán az ujjával az első névre mutatott. – Nézzétek, csak annyit írtam ide, hogy Tata. Ahogy az apád szólította a nagyapját, aki folyton mesélt neki – nézett Jakabra. – És sem azt nem tudom, hogy mi volt az igazi neve, sem azt, hogy mikor született. Csak azt tudom, hogy már vagy százhúsz éve annak. A feleségéről pedig végképp nem tudok semmit, bár történetet sokat hallottam róla. Mamóról. – Mamó. Most őt szólítják így a gyerekek. – Mamó ott maradt a hátrahagyott lelkekkel.

– Idősebb Márton és Helena – vette át a szót Janó. – Ők a dédszüleim – magyarázott a feleségének. – Ő pedig a nagyapám, ifjabb Márton, és hát… – nézett a nagyanyjára.

– Igen, magamat is belevéstem a fába – mosolyodott el Lenka.

– És ők kik? – kérdezett ezúttal Mária, néhány névre mutatva.

– A férjem testvérei – felelt Lenka.

– Ismerem őket? – fordult Janóhoz Mária, de az ura csak a fejét rázta.

– Én sem ismerhettem egyiküket sem – mondta Janó. – Ők is és a gyerekeik is odavesztek a pestis idején.

– Ez szörnyű! – kapta a fiatalasszony a kezét a szája elé.

– És íme, a fiam és a felesége – szólalt meg Lenka, mintegy elterelve a figyelmet a tragikus halálesetekről, majd Jakabhoz fordult. – Igaz is, hol van Ila? – érdeklődött Jakab felesége felől.

– Ó, igen, anyám, ezért jöttem, csak belefeledkeztem a süteményevésbe – nevetett Jakab. – Öregszem. Minden kimegy az eszemből mostanában – ingatta a fejét. – Szóval Ila azt üzeni, hogy később hozza a tojást, amit ígért.

– Nagyszerű! – bólintott Lenka. – Meg kell erősíteni az ól körül a hálót, mert valamilyen állat elhordja a tojást – közölte, majd visszafordult a családja fájához. – És itt a lányom és a családja, csak hát kicsit megfolyt a tinta – nézett Anezkára.

– Nem baj, Anyácskám, a születésem dátumából vagy a gyerekekből, a férjemből, az unokáimból vissza tudunk következtetni rám – nevetett a lánya.

– Majd megcsiszolom ott a fát – szólalt meg Janó –, és akkor újra bele lehet vésni a nevedet – ajánlotta, aminek a nagymamája láthatóan örült. – Annál, hogy Anezka neve egy tintapaca – sandított a nagynénjére –, sokkal jobban aggaszt, hogy mit szólnak majd a húgaim, ha meglátják, hogy bizony nem túl sok helyet hagytál a jövendőbelijeiknek.

A lányok nem voltak otthon, Janó pedig nem tudhatta, hogy látták-e már a nagyanyjuk rajzát.

– Majd átrajzolom az egészet a falra – gondolkodott el Lenka. – És mindenkinek hagyok helyet bőven, hogy férjhez menjen, megnősüljön és sok-sok utóddal szaporítsa a családot. Bizony, mindenkinek ott lesz a neve, a születése, a halála, az esküvője – mondta lelkesen, majd hirtelen elhallgatott. – Látod, Mara? – fordult Janó ifjú feleségéhez. – Már te is ott vagy a családunk rajzolatán. Ahogy az esküvőtök dátuma is rákerült. A Tata – húzta az ujját a legfelső sorba – a legnagyobb mesélő, akit valaha ismertem, és látjátok, az emlékezetünkben még itt van, de bizony keveset tudunk róla. Ha nem vigyázunk az emlékekre, elkopnak. Elhalványulnak, mint a nap fénye az alkonyatban.

– Anyám, ez olyan szép – ölelte meg Jakab az édesanyját. – Ajándék az egész családunknak – tette még hozzá.

– De ne a falra írd át! Vágunk egy nagyobb fatáblát – nézett Janó először a nagyanyjára, de aztán Jakabhoz fordult –, igaz apám? Akkorát, amire mindenki ráfér.

– Köszönöm! – Lenka csak ennyit mondott könnyes szemmel. Eddig még senki nem látta, hogy min dolgozott magányos pillanataiban. Gondosan ügyelt rá, hogy a falnak támasztott gyúródeszka „alja” sose látszódjék. Attól tartott, szentimentális bolondériának tartják majd, de döbbenetére, mindnyájukat meghatotta a családjuk különös rajzolata.

Janó lelkesedése és Jakab hirtelen megváltozott viselkedése különösen meglepte. Igen, ahogy múlik az idő, egyre érzelgősebb. Érezte, ahogy lassul, de nem csak a mozgása lett nehézkesebb. Gyakran időzött a múltban, és nem sietett előre. Mindaz, amit maga mögött tudhatott, elegendőnek bizonyult az elkövetkezendő időre. Olykor úgy érezte, megállt, a múlt pedig utolérte, körbevette. Ott volt a tárgyakban, az elvásott rongyban, a falvédő hímzésében, az örökölt teknő mélyén, az ősz hajszálakban, de még a gyerekek mozdulataiban is, amelyekkel mind emlékeztettek valakire. Már nem akart új emlékeket, csak azt akarta őrizni, amije van. A békét és nyugalmat a mindennapokban.

Miközben Lenka a családját nézve gondolkodott az élet dolgain, Jakab a kemencéhez sétált. Már nem figyelt a beszélgetésre, azt sem vette észre, hogy időközben Ila, a felesége is megérkezett a tojással. Mialatt a többiek valami régi történetet felelevenítve nagyokat nevettek, ő odébb húzta a sublótot, ami csak nemrégiben került a kemence mellé, miután az édesanyja áthelyezte a gondolkodószéket az ablak közelébe, hogy a beáradó fényben délutánonként tovább kézimunkázhasson. Aztán elvette a kemence padjáról a kosarat, amiben az édesanyja a szárított növényeit tartotta, és így már hozzáfért a kemence és a fehérre meszelt fal közötti szűk réshez, ami alig volt szélesebb, mint az édesapja egykori szerszámosládája.

Amit egy régi szőttes takart.

– Azóta sem mozdítottam el – szólalt meg Jakab mögött az édesanyja. – Megpróbáltam ugyan, de emlékszem, akkora lendülettel lökted be azt a ládát oda, miután apád meghalt, hogy be is szorult. Aztán nem bolygattam többet. Letakartam, időnként leporolom…

Jakab emlékezett még az érzésre is, ahogy annak idején dühösen belehajította a rézskatulyát az apja ládájába, és rácsapta a fedelét. Elkeseredés helyett dühöt érzett. A tehetetlenség dühét. Hallgatta az apját, aki tudta, hogy meg fog halni, és ő nem tehetett ellene semmit. Nem segíthetett, mert el sem tudta képzelni, hogy az apja min megy keresztül. Mit érezhet az ember a már biztossá vált elmúlás előtti utolsó órán? Fél, vagy túlesne rajta? És ő nem merte megkérdezni, hisz honnan is tudhatta volna, hogy abban a helyzetben mire van szüksége a másiknak. Az egyetlen dolog, amire egy egész életen át sem lehet felkészülni, az az élet legvége. Amíg csak gondolunk rá, talán van egy elképzelésünk róla, de amikor kitárul az oda vezető út utolsó ajtaja, és megérezzük a túlvilág hívogató fuvallatát, amikor valóságossá válik, hogy az időnk lejárt, arra senki sincs felkészülve. Az sem, aki a haldokló kezét fogja. Ahogy Jakab sem volt erre felkészülve. Azt sem mondhatta, hogy minden rendben lesz, ahogy azt sem engedhette meg magának, hogy elgyengüljön, miközben az édesapja éppen rábízza a családja jövőjét és a múltjuk addig ismeretlen titkait.

Jakab már éppen azon volt, hogy a ládáért nyúl, és bárhogyan is, de kiemeli onnan, ahol évek óta rejtőzött, de az utolsó pillanatban meggondolta magát. Szinte visszarántotta a kezét, majd a fiára sandított. Tisztán emlékezett arra, amikor a kanális ünnepének előestjén beszélni akart Janóval. „Amíg a templomunknak nincs tornya, a történetének nincs vége”, idézte fel magában a szavakat. Igen, Jakab akkor azt érezte, hogy egyelőre nem jött el az ideje, hogy a múltat elmesélje, hogy továbbadja a történetet, ami apáról fiúra szállt, ami a családé, és ami Csabáé. Jakab ugyanis másként gondolkodott, mint a felmenői. Úgy érezte, hogy a fiának előbb a jövőt kell építenie. Ráér még a múlttal foglalkozni, miután teljesítette a küldetését.

Lenka kiolvasta a fia vívódását a tekintetéből, ahogy hol a ládára, hol Janóra pillant, azt is sejtette, hogy mi foglalkoztatja.

– Ne sürgesd azt, aminek, úgy érzed, nem jött el az ideje – tette Jakab vállára a kezét, és mire a fia kérdezhetett volna, már odébb is lépett. Éppen csak egymásra néztek, és Lenka mosolyogva bólintott. Jakab nem lehetett biztos benne, hogy egyre gondolnak, mégis megnyugtatták az édesanyja szavai.

Bár Lenka az ideje nagy részét egyedül töltötte, egyre inkább úgy érezte, hogy a szerepe éppoly fontos, ha nem fontosabb, mint amikor Jakab és Anezka még gyermekek voltak. Akkoriban az egyik nap követte a másikat, a ház körüli és a házban rá váró teendők észrevétlenül nyelték el az időt. A változatosságot csak az évszakok és a velük járó feladatok jelentették, de azokon gondolkodni sem kellett. Minden asszony tudta a dolgát, a mindennapjaik egyformák voltak. Rájuk maradtak a gyerekek és az idősek, a háztartás és a ház körüli teendők nagy része is. Míg a férfiak ellátták az állatokat, és megkeresték a kenyérre valót, ki-ki a munkájával, sokszor kora reggeltől késő estig robotolva, addig az asszonyok megtettek mindent, hogy otthon már semmire ne legyen gondjuk. Észrevétlenül teremtették meg a nyugalmas hátteret. Hiszen a férfiak sosem látták, mi történik azután, hogy behúzzák maguk mögött a kertkaput. A munkájuk fáradságos volt, sokszor küzdelmes, akár a pusztában az állatokkal, hajnalban a szántóföldeken, kendert áztatva, téglát égetve, ökröket hajtva, házakat építve, medret ásva, fát gyalulva, és a munka sosem várhatott, sem a jószágnak, sem a terménynek, de a földesúrnak sem mondhatták, hogy rossz az idő, vagy pihenésért könyörög a test. Mire a nap fényárba borította a határt, és a házak közé is befurakodott, hogy elfeledtesse az előző napot, a férfiak már talpon voltak, és sokszor, mire hazatértek, bealkonyodott. És a lenyugvó nap bágyadt fénye megszelídítette az asszonyok vonásait, elfedve a gondok barázdáit, a terhek árnyait és a fáradtság megannyi jelét. A ropogós kenyérhéj, a kelt tészta illata, a frissen mosott ruha üdesége, a savanyított zöldségek, a télire eltett gyümölcsök, a gyomlált kert, a pompázó virágágyások, a feldarabolt tyúk és a szárított petrezselyem éppoly természetes része volt az otthonnak, mint az esti lefekvéshez készülődő gyerekek és az asztalon várakozó vacsora.

Lenka emlékezett, hányszor, de hányszor rogyott le a székre Márton késő este, amikor a csizmáját is alig volt ereje lehúzni a lábáról, és ragadta meg a kezét, meg is csókolta, mielőtt hozzáfogott a babból és sült szalonnából álló vacsorájához.

Évről évre ugyanúgy, miközben a gyerekek lassan felnőttek, ők maguk pedig egyre hosszabb időt töltöttek este az asztal mellett egymás csendjének hű hallgatójaként. Hiszen már rég nem kellettek szavak ahhoz, hogy tudják, milyen napja volt a másiknak. Néhány mozdulat, sóhaj, egy pillantás, egy gesztus mindent elárult a másik hangulatáról. És nem is kellett ennél több ahhoz, hogy eldöntse az ember, van-e mit mesélni, kell-e kérdezni, vagy elég csak meghallgatni, esetleg csak ott lenni.

Az asszony most lehunyta a szemét, és mintha csak visszarepült volna az időben, hallotta megboldogult férje lassú lépteit, ahogy végigjön az udvaron. Aztán látta, ahogy belép, amikor azt hiszi, senkinek sem szúr szemet, hogy a válla meggörnyedt a nap súlya alatt. Odakinn a tyúkok már elcsendesedtek, a fák hosszú árnyékot vetettek. Lenka azon az estén a szoba szegletéből figyelt, csendben, egy ruhát foltozva. A konyhából a pislákoló tűz gyenge fénye szűrődött ki, és a leves illata, amivel a férjét várta, akit a megszokott, otthoni melegség úgy ölelt körbe, mint egy régi kabát. Figyelte Mártont, ahogy megtorpan az ajtóban, és beleszippant a levegőbe. Még a szemét is becsukta egy pillanatra. Ekkor érkezett haza. Nem amikor belépett a kertkapun, vagy amikor átlépte a küszöböt.

Lenka ekkor letette az inget, amin dolgozott, és az asztalhoz ment. Nem akarta, hogy Márton észrevegye, hogy egy ideje figyeli már. Magához húzta a hajnalban sütött kenyeret, és szelni kezdte. Az arcvonásait az esti félhomály meglágyította, elkendőzve a fárasztó nap nyomait. Csak az asztal közepén égő gyertya fénye világította meg.

Amikor Márton beljebb lépett, és az asztalon gőzölgő levesre nézett, a fejét ingatta, mielőtt magához vonta Lenkát.

– Micsoda illat! Az ember azt hinné, magától került az asztalra – mondta, mire Lenka csak vállat vont.

– Hát, magától is odakerülhet, ha jól meg van fűszerezve a nap.

A férfi leült, Lenka a tányér mellé tette a kenyeret, miközben Márton mert magának, és kanalazni kezdett. A leves forró volt, egyszerű, de ízes, éppen olyan, amilyenre Márton gyerekkorából emlékezett. Lenka Márton édesanyjától tanulta meg a fortélyokat, és azokon sohasem változtatott. A férfiak szeretik az állandóságot, és ragaszkodnak ahhoz, aki ezt biztosítja nekik, mondta nemegyszer az anyósa.

Miközben a férfi evett, nem beszéltek, de a csendben ott sűrűsödött az egész napjuk. Mindkettejüknek a magáé. Márton kora reggel a határban kezdett, a földeken, de aztán szinte egész álló nap az állványon dolgozott. A város új magtárat épített, és a munka elhúzódott. De ennél többet nem mesélt a feleségének. Ott volt a fia, akinek egyre nagyobb hasznát vette, és akivel hazafelé megvitathatta, ha volt mit megvitatni, de ami az állványon történt, az legtöbbször ott is maradt, ahogy ha egyszer szöget ütöttek valamibe, azt már nem feszegették. És Lenka sem számolt be róla, hogy mi mindennel foglalkozott a nap során. Elég volt a végeredmény, mintha csak magától került volna az asztalra. Persze nem haragudott a férjére ezért a mondatért. Tudta ő, hogy Márton nem hálátlan, pontosan tudja, hogy mindenkinek megvan a maga szerepe, és ismerte a feleségét, aki inkább a háttérből figyelt, és inkább a háttérben teremtette meg azt, amivel az otthon kényelmét biztosíthatta.

Miután Lenka hozott egy kancsó friss vizet, leült a férje mellé, kezét az ölébe ejtette. Boldog volt. Nem azért, mert könnyű napja volt, hanem, látva az elégedettséget Márton arcán, végre lazíthatott.

És a férfi, amikor felemelte a fejét a tányérból, mintha akkor látta volna meg, amit addig nem. Ahogy a rendet, az otthona ismerős rendjét sem vette észre. Hisz minden este ez várta otthon. Megszokta, de most mégis, ahogy a felesége szemébe nézett, látott valami mást. Talán a csendes erő sugárzott belőle, de volt ott még valami, amire egyelőre nem talált magyarázatot.

– Köszönöm! – mondta anélkül, hogy újra a tányérja fölé hajolt volna. Félretolta az ételt, és a szájához emelte a felesége kezét, de éppen csak megérintette az ajkával, már el is tartotta, kérges ujjának begyével simította, mintha csak vizsgálgatná a dolgos asszonykezet. Aztán elengedte, és Lenka arca felé nyúlt. A szeme körül a ráncokat, a homlokába hulló ezüstös hajszálakat simította, mint aki akkor fedezi fel az idő múlását. – Bocsáss meg, hogy nem veszem észre, hogy nem emlékeztetem magam nap mint nap, hogy milyen szerencsés vagyok.

– Ugyan – kezdte Lenka zavartan. Nem volt hozzászokva a dicsérethez. Úgy nevelték, hogy a kötelességért nem jár jó szó, az elvárásoknak anélkül kell megfelelni, hogy azzal magára vonná bárki figyelmét is.

De Márton gyengéden elhallgattatta, miközben már azt is tudta, mit látott az imént az asszony szemében a csendes erő mellett.

– Látom, hogy fáradt vagy, tudom, hogy sok teher van a válladon, és csodállak, hogy soha egy panaszos szó nem hagyta el a szádat.

– Jó férjem vagy, és hát mindenki teszi a dolgát.

Elhallgattak. A meghitt pillanathoz nem kellettek további szavak. Az évek alatt összesűrűsödött, ki nem mondott vágyak, bent ragadt keserűségek anélkül is jelen voltak, hogy megfogalmazták volna. Márton pontosan tudta, hogy a feleségének is voltak álmai, amiket talán még kislányként szőtt a hegyek között. Ő is elképzelt magának egy életet, és Márton nem lehetett biztos abban, hogy ő ezt valaha is képes volt megadni neki. Boldogan éltek, ők sem küzdöttek többet, mint mások, de néha látta, ahogy Lenka tekintete valahová a távolba réved. Talán a meg nem élt álmok után ered. Talán egyszer majd megkérdezi, merre jár ilyenkor, de ahhoz ezen az estén túl fáradt volt.

Ahogy Lenka sem érezte, hogy többet kellene mondania, hisz hálás volt ő az életért, amit éltek. Hallotta eleget maga körül az asszonyokat, hogy tudja, a panasz nem vezet sehová. Jobb nem lesz tőle. Ami pedig az álmokat illeti, azokat is jobb, ha az ember magában őrzi, hacsak nem akarja, hogy kedvét szegjék a kétkedők. Így hát, miután az ábrándozást senki nem tilthatja meg, különösen, ha nem is tudnak róla, hallgatott, és inkább annak örült, amije volt, ami megadatott.

A múlt idézéséből a koppanás hozta vissza, miután kiesett a cérna a kezéből. Mostanában az is gyakran előfordult, hogy belebóbiskolt az emlékezésbe. Szerette ezeket az alkalmakat. Úgy érezte, mintha valóban a múltban járna, mintha a találkozások valóságosak lennének, olyan élénknek és elevennek tűntek.

Lenka nagyot sóhajtott, kezében a ronggyal, amit Jakab már többször ki akart dobni, de ő nehezen vált meg olyasmitől, ami valamikor fontos volt neki. Miután visszatért mélázásából, kezébe vette a varrótűjét, hogy megjavítsa a régi kendőt, mert ha kenyeret letakarni már nem is lehet vele, ahhoz már túlzottan elnyűtt, fogónak még jó lesz, de ahhoz a lyukakat el kell tüntesse.

De ahogy varrni kezdett, a gondolatai ismét elkalandoztak. Eszébe jutott a fia, ahogy a szerszámosládáért nyúlt, és ahogy aztán Janóra nézett.

Lenka ismét egy nagyot sóhajtott. Bárcsak itt lenne Márton, gondolta. Ő biztosan tudná, hogy mitévők legyenek. Lenka sokat habozott, hogy beszéljen-e a fiával az unokájáról, de tudta, hogy Jakab is látja, hogy amióta Janó megnősült, mintha az ördög bújt volna belé. Mind látták, hogy a fiúban – bár a munkában helytáll, és látszólag férjként is – valami megváltozott.

Eleinte csak a tekintetében. Folyton az ajtót leste, mint aki már ott sincs, ahol éppen tartózkodik. Menni készült, már azelőtt, hogy igazán megérkezett volna. Még az asztalnál, evés közben is rohant. Behabzsolta az ételt, és már fel is állt. Az utolsó falatot legtöbbször már állva tömte magába. Aztán rohant. Vissza a munkába, vagy a házat csinosítgatni, hogy mire majd jön a gyerek, minden rendben legyen, de ha éppen maradt egy szusszanásnyi ideje, akkor az állatok vagy a tanya körül talált tennivalót. Mert hát kiköltöztek a faluból, amit Jakab nem is értett. Ács vagy, Janó, neked nem kell tanyán élned!, mondta neki, amikor az esküvő után nem sokkal közölte, hogy költöznek, és mire rendbe tette a viskót a határban, megépítette a disznók és a marhák téli szállását, és bekerítette a baromfiudvart, Jakab megértette, hogy nem tudja a fiát jobb belátásra bírni, Janó hajthatatlan. Akárcsak te voltál, paskolta meg Lenka a fia vállát azon a reggelen, amikor Janó és ifjú felesége búcsút vettek tőlük. Csakhogy ő mindennap bejön a faluba, hogy veled dolgozzon, te viszont elmentél, és hosszú évekig a híredet sem hallottuk, emlékezett vissza az asszony arra a reggelre, amikor Jakab és Ila útra keltek, hogy Jakab hidakat építsen nagy mesterek mellett.

De Janót más hajtotta, miközben magába zárkózott. Mindenki azt gondolta, hogy csak fáradt, hisz hajnalban kelt, hogy ellássa az állatokat, aztán mindennap az apja mellé szegődött, és amikor hazaért, akkor sem nyújtózhatott el. Pedig belátta, hogy segítségre van szüksége, és hát nem volt nehéz ebben az időben ifjú kondást találni. És ahogy telt-múlt az idő, már csak a munkáját kellett ellenőrizni, így egyre gyakrabban előfordult, hogy Janó már nem sietett haza. Úgy érezte, bár a tanyasi élet kellő anyagi biztonságot ad, megteremti vele, amit férfiembernek meg kell teremtenie, de hiányzott neki, hogy a cimboráival megvitassa az élet nagy kérdéseit. Így mire hazaért, a felesége sokszor már ágyban volt, és legtöbbször már nem is érzékelte, hogy Janó mellé fekszik. Vagy ha igen, mert a férfi bűzlött a pálinkától, akkor bizony a fal felé fordulva tettetett alvást.

És az idő csak telt-múlt. Lenka látta, hogy Janó egyre jobban magába fordul, Mara pedig… egyre ritkábban fakad dalra. Már a dudorászás is elmaradt. Pedig valóban szépen énekelt, Lenka nem is csodálta, hogy az unokája először a lány hangjába lett szerelmes. De Mara dalos jókedve az idő múlásával alábbhagyott.

Majd egy év is eltelt, amikor a család végre közösen ült asztalhoz egy borongós vasárnapon, a tanyán, Janóék ekkor már csinos kis házában. Mara örömmel főzött, szerette, ha sokan ülnek az asztal körül, miután igen sok időt töltött egyedül, távol a falutól. Janó családjával jól kijött, ha pedig az apja, netán a fivérei is meglátogatták őket, az különösen jó érzéssel töltötte el. Tudta, hogy miután az édesanyja meghalt, az apja legnagyobb aggodalma az ő kiházasítása volt. Az ikrekért feleannyit sem fájdította a fejét, mint egy szem lányáért, így hát, valahányszor bement hozzájuk a faluba, mindig boldog elégedettségben töltötte náluk az időt. Ám ahogy múltak a hónapok, Mara úgy látta, az apjában valami megváltozott. Aztán az apja ennek hangot is adott.

– Hát aztán unokáról mikor gondoskodsz? – kérdezte nyersen, majd a fejét ingatva ejtett néhány szót az ikrek semmirekellőségéről, akik egyelőre nemhogy unokákat, de még asszonyt sem voltak képesek hozni a családba.

Jakab, érzékelve a kérdés kiváltotta feszültséget, a férfiakat a tornácra terelte, mondván, a kiadós ebéd után jólesik a friss levegő, különösen, hogy közben eleredt az eső, és még a szél is feltámadt, felfrissítve a határt. Aztán az ég is elsötétedett, végül, mielőtt Janó megszólalhatott volna, mennydörgés rázta meg a határt. Ameddig a szem ellátott, ázott a mező, az egyre erősödő vihar végigsöpört a védtelen földeken. Nem volt, ami megállítsa, nem volt, ami menedékként szolgálhatott volna. Janónak válaszolnia kellett, mert érezte, amíg nem présel ki magából néhány szót, az apósa addig el nem engedi a vállát, amit vasmarokkal szorított. Janó azt sem tudta eldönteni, hogy a férfi erős keze vagy az egyre hevesebb vihar okozta fojtó légnyomás szorítja jobban a mellkasát, mindenesetre mély levegőt vett, hogy egyáltalán meg tudjon szólalni.

– Mindent megteszek! – jelentette ki elvörösödve, de aztán erőt vett magán, és még el is vigyorodott. Az apósa összeráncolt homlokkal nézte, majd hátba vágta.

– Ez a beszéd! – mondta. – Innentől már csak idő kérdése – tette még hozzá elégedetten.

Odabent azonban máshogy alakult a beszélgetés. Miután a férfiak kimentek a tornácra, Mária Janó anyjával meg nagyanyjával némán szedték le az asztalt, és még akkor is hallgattak, amikor már nyoma sem volt az ebédnek.

– Nem esik minden asszony könnyen teherbe – törte meg a csendet Lenka, miután becsukta az ablakot, hogy a vihar zaját kizárja. – Adj időt magatoknak. Légy türelemmel. Sürgetni azt, aminek még nem jött el az ideje, nem hozhat semmi jót. Hisz befolyásolni nem tudod, ami eleve elrendeltetett – tette hozzá annak ellenére, hogy látta, nem csak erről van szó. Ám azt remélte, Janó majd észhez tér, idővel lecsillapodik. Hányszor, de hányszor hallotta, miután a szülők kiválasztották a lányuk számára a jövendőbelit, hogy majd megjön a szerelem is. Aztán vagy megjött, vagy nem, de a kötelesség megtette a dolgát, és ha az odaadás hiányzott is, a gyermekáldás nem maradt el. Azonban Janó és Mara szerelemből kötötték össze az életüket, csak hát Janó… Talán megijedt. Lenka ilyet is látott már. Talán Janó is attól tartott, amitől sok fiatalember, félt, hogy azzal, hogy megállapodott, lemarad valamiről. Talán munkált benne az a kalandvágy, ami éppen ennyi idősen az édesapjában is. Lenka sosem felejti el, amit Jakab szemében látott egykoron. Nyughatatlanságot és sürgető tettvágyat, és amikor már eldőlt, hogy felkerekedik és útra kél, mindez csak fokozódott. Ő is friss házasként hódította meg a világot. Talán Janóban is él effajta vágy, csak az utat nem ismeri még hozzá. Lenka azt kívánta, mielőbb találjon magára, azért pedig csak hálás lehetett, hogy Janó nem más lányoknál kereste a vigaszt, mert az bizony előbb vagy utóbb kiderülne, és akkor Mara apja nem állna jót magáért.

Mert hát annak is hamar híre ment, hogy Janó esténként gyakran felönt a garatra a cimboráival. Sokan féltették is, amikor egy-egy átdorbézolt éjszaka után másnap a magasban, az állványokon dolgozott. Jakab is óvatosságra intette a fiát, még ha tudta is, az atyai aggódó intelem a lázadozó fiúnál inkább az ellenkező hatást váltja ki.

Lenka, aki látta, mi történik odakinn a tornácon Janó és az apósa között, az ablakot becsukva megérezte, hogy Mara ott áll a háta mögött. De ahogy megfordult, a lány a földre szegezte a tekintetét, mintha szégyellne valamit. Ila az utolsó piszkos edénnyel éppen kilépett a konyhába, amit Lenka nem bánt. Ketten maradtak a szobában. Lenka sejtette, hogy Mara éppen erre várt. Jól kijött az anyósával, de Ila alig hallatta a hangját, tanácsot akkor sem adott szívesen, ha kérték, kéretlenül pedig sosem, és a társalgásoknak is inkább szemlélője volt, mint résztvevője. Talán ha nem lett volna az a húsz távol töltött év Jakab oldalán, talán akkor másként alakult volna, de Ila így mindig amolyan kívülálló maradt. Sem az anyósával, sem a menyével nem került soha olyan kapcsolatba, mint akár Lenka Marával. De ez ebben a percben mit sem számított. Lenka látta, hogy Mara még hátra is pillant, hogy meggyőződjék róla, az anyósa már nincs a közelben. Hamar odalépett a lányhoz, aki ekkor már könnyezett.

– Nem szeret! – panaszolta kétségbeesetten.

– Miket beszélsz? – nyúlt a lány álla alá az asszony. – Janó odavan érted. Azt hiszed, hogy ha nem fogan meg a baba, annak az az oka…

– Nem érted, Lenka mama? – szakította félbe Mara, majd remegő szájjal folytatta. – Janó alig ért hozzám, amióta csak… – a szavakat kereste.

– Ülj le, aranyom – ragadta meg a lány kezét az asszony, és az asztalhoz terelte, majd miután leültek, és töltött neki egy pohár vizet, amit Mara hálásan fel is hajtott, újra megfogta a kezét. – Úgy érted, azért nem estél még teherbe, mert nem éltek házaséletet?

Marát meglepte az asszony nyíltsága, egyértelmű fogalmazása, még ha azt ő is látta, hogy Lenka mamával Janó is könnyebben szót értett, mint a saját anyjával. Ila mindig is megtartotta magának a véleményét.

– Attól tartok, hogy igen – folytatta elcsukló hangon. – Ezért gondolom, hogy nem szeret. Egy fiatalembernek szüksége van… – kezdte, de aztán zavarba jött, és el is hallgatott.

– Hát persze hogy szüksége van az együttlétre – fejezte be a mondatot Lenka. – Hacsak nem dorbézolja át az éjszakát – ingatta a fejét, miközben próbálta megnyugtatni a lányt. – Hidd el, nem veled van a baj! – Persze nem tudhatta, mi áll a háttérben, de néhány biztató szó biztosan nem árthat, és az sem lenne baj, ha Mara nem a saját szégyeneként élné meg a helyzetet.

– Hát éppen ez az! – Mara ezúttal már bátrabban szólalt meg. – Késő este ér haza, ráadásul bűzlik a pálinkától. Szinte le sem teszi a fejét, már alszik.

– És hát nem is lehet túl kellemes látvány, ha jól sejtem – nézett Lenka mosolyogva a lányra, aki egy ideig könnyes szemmel állta a tekintetét, de aztán mindketten elnevették magukat.

– Elég büdös! – kezdte. – És hangos! Úgy horkol, hogy beleremeg az ágy. A leheletétől pedig magam is megszédülök. Nem győzök a fal felé fordulni, de így is érzem.

– A fess legény már csak emlék, igaz?

– Ó, Lenka mama, Janó néha még a bocskort sem rúgja le a lábáról, és a ruháját sem veti le. A teljes napja fekszik be mellém az ágyba. Azt is meg tudom mondani, hogy aznap mennyi fát gyalult, és mennyit ivott, elég egy pillantást vetnem az öltözékére, a szagáról nem is beszélve – mondta ezt már mosolyogva, de aztán hirtelen elkomorult az arca. – De szerencsére más lány illatát nem érzem rajta – fűzte hozzá pirulva, mire Lenka megint elkapta a kezét, és jól meg is szorította.

– És ez a fontos, Mara drágám! Ez is azt bizonyítja, hogy szeret! Nem arról van szó, hogy máshol keresi a boldogságot, és ez nagyon jó.

– Na de mi a jó ebben? – nézett rá a lány csodálkozó, naiv tekintettel. – Persze, örülök, hogy nem szeretett bele másba, de otthon sem akar jóllakni. Hát ennyire nem lennék kívánatos?

– Ne beszélj butaságokat! – legyintett az asszony, majd közelebb hajolt Marához. – Talán azt gondolod, hogy eljárt felettem az idő, és a szerelem dolgai már az emlékeim közül is kikoptak, de elárulok valamit. A szív nem öregszik. Amíg dobog, addig életben tartja az érzéseket. A régieket is. Ha az én megboldogult Mártonomra gondolok, azt ne hidd, hogy a halálos ágya jut eszembe. Emlékszem arra is, hisz az életem legszörnyűbb óráit éltem meg akkor, mégis, ha rá gondolok, újra fiatalnak érzem magam. Nem a testem – legyintett Lenka –, ugyan! Az vén, fakó és kopott, mint a régi ruha, de amit takar, az ugyanúgy képes érezni, szeretni, vágyakozni, emlékezni.

Lenka nagyot sóhajtott, kihúzta magát, majd rövid hallgatás után a fiatalasszonyra nézve megszólalt.

– El kell csábítanod a férjedet!

Ám alighogy ezt kimondta, nyílt az ajtó. Elsőként Janó lépett be, majd sorra a többiek, magukkal hozva a friss levegőt, mégis, Mara egészen kimelegedett. Bele is pirult a gondolatba, hogy talán meghallották, miről beszélnek. Mit szólna a férje, ha megtudná, hogy kibeszélte. De még ennél is jobban aggasztotta, hogy mit szólna az apja ahhoz, hogy a veje nem teljesíti a házastársi kötelességét, ami elég egyértelmű magyarázatot adna arra, miért nincs még úton az unoka.

– Na, fiam, én a magam részéről a vasárnapi ebéd után, ha tehetem, szívesen szunyálok egyet.

Marának feltűnt, hogy az apja ezt kellően hangosan mondja, hogy mindenki jól hallja, ráadásul még meg is veregette Janó hátát, majd mintha kacsintott volna, de ebben Mara nem volt biztos. Viszont amikor az édesapja átfogta Janó apjának a vállát, és úgy közölte, hogy „ne raboljuk a fiatalok idejét”, Mara már biztosra vette, hogy ezek ott kint valami olyasmiről beszélgettek, ami láthatóan kínosan érinti a férjét. Mert Janó egy szót sem szólt, csak vigyorgott, ráadásul úgy, ahogy nem szokott.

Mara ekkor az anyósára, majd Lenka mamára pillantott. Ila láthatóan az egészből semmit sem érzékelt, éppen az asztalt törölte le egy ronggyal, de Lenka mama arcáról pontosan azt olvasta le, amit ő maga is gondolt. De felocsúdni sem maradt ideje, mert a vendégek egy szempillantás alatt felkerekedtek, magára hagyva a fiatalokat.

Ez után az ebéd után sok minden nem változott. Janó esténként továbbra is ki-kimaradt, viszont Lenka és Mara sokat beszélgettek, és ahogy múlt az idő, a visszahúzódó, szemét folyton lesütő lányból öntudatos asszony lett. Egy ideig Lenka mama tanácsait követte, de aztán egyre bátrabban hagyta, hogy az ösztönei vezessék. De ehhez idő kellett, Lenka pedig örömmel volt a segítségére.

Mara bent járt a faluban, mint minden szerdán, és a piacon összefutott Lenka mamával, aki azonnal látta a fiatalasszony tekintetében az elkeseredést, még ha mosolygott is.

– Éppen a holnap reggeli kenyeret készültem begyúrni – karolt a lányba az idős asszony. – Ha van kedved, segíts, ne siess haza.

Az úton nemigen beszélgettek, és Mara akkor is hallgatott, amikor már a teknő és a liszt is előkerült. Lenka mama éppen egy kanna vízzel tért vissza, amikor Mara megszólalt.

– Nem tudom, mitévő legyek. Apám meg folyton kérdezi, hogy mikor jön már a gyerek – sóhajtott gondterhelten.

Lenka nem nézett fel, a keze dolgozott, a liszt finoman szállt, az ablakon beáradó fényben megült, mint a por az úton.

– Janó tegnap is későn ért haza, ugye? – kérdezte Marát. – Késő estig dolgoztak az apjával.

A fiatalasszony nem válaszolt azonnal. Lenka odatolta neki a teknőt, hadd dagasszon, hadd fojtsa a bánatát a mozdulatokba.

A tészta engedelmes volt, jó napja volt a kovásznak. Mara könnyedén dolgozott, és csak akkor felelt, amikor már nem kellett gondolkodnia a mozdulatokon. A fényessé, selymessé összeálló tésztát még egyszer átfordította, aztán a keze fejével megtörölte a homlokát.

– Későn jött, de nem az apja mellől, abban biztos vagyok.

Lenka csak hümmögött. A hümmögésben nem volt ítélet, csak emlékezés. Tudta, milyen az, amikor a férfi későn jön, fáradtan, bortól bűzlőn, és az asszony még ébren van, de inkább nem szólt. Pedig Márton nem volt az a fajta, aki gyakran kimaradt volna, ahogy aztán a fiuk sem. Senki a családban. Ezért volt benne biztos, hogy Janó viselkedése mögött valami egészen más rejlik.

– Nem rossz ember a Janó, és ezt nem azért mondom, mert az unokám – szólalt meg kis idő múlva. – Hidd el, nem a rossz szándék viszi, hanem inkább az ijedtség.

Mara felnézett. Nem kérdezett, csak nézte az asszonyt, aki miközben beszélt, előkészítette a szakajtót. Alaposan belisztezte, már-már úgy tűnt, oda sem figyel, csak újra és újra meghinti a kosár belsejét. De aztán Mara látta, hogy nem szórakozottságból nyúl a liszttartóba a következő marékért. Nem maradt olyan fonata a hosszúkás kosárnak, amit nem borított volna a liszt. Különben beledagad a kenyér, ahogy kel. Van, aki ruhát tesz a szakajtóba, azt lisztezi meg, de Lenka szerette, ha a kosár mintázata nyomot hagy a kenyér felszínén.

– Mikor az ember férj lesz, hirtelen nagy teher nehezedik rá – folytatta Lenka, amikor már a lisztes edényt is visszatette a polcra. – A föld, az állatok, a munka, az asszony, a gyerek, aki majd jön. A férfi ilyenkor vagy megkeményedik, vagy valami mást keres. Kerülő utat. Az ivás is ilyen kerülő út.

Mara lesütötte a szemét, és a teknő szélére támaszkodott.

– Én nem akarok teher lenni, amit el kell kerülni – mondta halkan.

Lenka elvette a teknőt, és átdolgozta még egyszer a bedagasztott kenyeret, gyakorlott mozdulatokkal veknivé formázta, két kézzel összecsípte az alját, és mint egy macskát felemelte, és a szakajtóba tette. Még rázott is rajta egyet, hogy kényelmesen elterüljön, végül letakarta.

– Akkor ne is légy teher – mondta egyszerűen. – Ne panaszkodj, és ne követelőzz. Csábítsd el, és közben hagyd, hogy meghódítson.

Mara kérdőn nézett az asszonyra, aki lisztes kezével megtörölte a homlokát, majd leült.

– Kérsz vizet? – kérdezte, de a választ sem várta meg, már töltött is egy-egy pohárral. – Lehet, hogy este fáradt vagy részeg, vagy a fene tudja, mi a baja. De reggel… minden férfi éhesen ébred. Hát kínáld oda magad.

– Lenka mama! – kapott az arcához Mara. Egészen belepirult a hallottakba, de az asszony csak mosolygott.

– Ugyan már! – legyintett, de aztán eszébe jutott, hogy Marának nincs lánytestvére, az édesanyját korán elveszítette. Talán soha senkivel nem beszélt a nők és a férfiak dolgairól.

– Ne haragudj rá este – folytatta. – Hagyd, és gondolj a reggelre.

Lenka elmosolyodott. Úgy, ahogy az ember mosolyog, mikor tud valamit, amit nem könyvből tanult.

– Reggel – mondta újra.

– No de mit csináljak? – kérdezte Mara kissé kínlódva, amiből Lenka azonnal tudta, hogy a csábításról elképzelése sincs ennek a lánynak. Azt már meg sem merte kérdezni tőle, hogy kezdeményezett-e valaha, vagy hogy egyáltalán örömét lelte-e az együttlétben. De szinte biztos volt a válaszban, ezért nem akarta még kényelmetlenebb helyzetbe hozni Marát.

– Na szóval – Lenka halkan beszélt, mintha bárki is meghallhatná őket. – Ne fecséreld szavakra az időt. Amúgy sem biztos, hogy Janó fülébe elérnének a szavak. Inkább a szemét figyeld. Légy érett gyümölcs, formás cipó. Érintsd, mintha olvadozó vaj lennél, vond magadhoz, mintha méztől ragadnál. Engedd, hogy megízleljen, és meglátod, mire rendes ételt teszel elé, már nem lesz éhes. Másnap pedig már mohón várja majd, mit kínálsz reggelire.

Lenka látta, hogy a fiatalasszony nehezen követi.

– Az ég áldjon meg, lányom, dörzsöld hozzá a püspökfalatodat, ha azt akarod, hogy Janó visszatuszkoljon az ágyba, vagy mindent lesöpörjön az asztalról, és ott helyben a magáévá tegyen!

És mintha már most minden a földre hullott volna az asztalról, úgy söpörtek végig a szavak a szobán. Mara egészen beleszédült, le is rogyott a legközelebbi székre.

– Csukd be a szád! Nem kell ennyire megrökönyödni! Nem bűn beszélni róla. Ha annak tartod, akkor még nagyobb bűn, ha mégis hagyod, hogy a férjed rád hemperedjen. De ugye azt nem tartod ördögtől valónak? Akkor pedig beszélni is lehet róla – tette még hozzá, miután Mara megrázta a fejét.

De megszólalni még mindig nem bírt, noha azt ő maga sem tudta eldönteni, hogy a megbotránkozástól vagy a döbbenettől. És mintha az idős asszony a gondolataiban olvasna, leült mellé, és úgy folytatta.

– Talán kissé megrökönyödtél a nyíltságomon, talán meg is botránkoztat a szókimondásom, de hadd áruljak el valamit. Ha jó életet akarsz magadnak, akkor mondd ki, amit gondolsz, de legfőképpen, áruld el, hogy mit szeretnél. Janó a férjed. Megosztod vele az ágyadat, az asztalodat, úgy érhet hozzád, ahogy senki más, és rábízol majd egy új életet. Hát oszd meg vele a gondolataidat is, és meglátod, boldoggá teszed ezzel.

– Ugyan miért lesz attól boldog?

– Mert férfi, és fogalma sincs, mi a dolga egy nővel, hacsak nem súgsz neki. De csak súgj, hogy úgy érezze, magától is tudná, mit kell tennie, hogy jó férjed legyen. Márpedig, ha úgy érzi, hogy jó férjed, akkor elégedett és boldog lesz. Addig viszont csak bizonytalanul tapogatózik. De az is lehet, hogy kerül majd, nehogy kudarcot valljon.

– Úgy beszélsz róla, mintha Janó gyáva lenne.

– Szó sincs róla. A bizonytalanság nem gyávaság, csak egy helyzet, amit mindenki el akar kerülni.

Mara bólogatott, de még emésztette a szavakat, végül összeszedte a bátorságát, és végre kérdezett.

– Akkor most mondd el, kérlek, hogy mit tegyek!

Lenka közelebb hajolt, és még így is halkan beszélt.

– Ne ünnepeld túl, légy természetes – mondta. – Ne csinálj belőle nagy dolgot, mert akkor észreveszi, hogy mesterkedsz valamiben. Kerüld az ágyat, mert ahhoz most rossz szokások kötnek benneteket.

– Akkor mit tegyek? – tette fel Mara a kérdést újra, türelmetlenül, ami tetszett Lenkának. Úgy gondolta, végre felülkerekedett a szemérmességen a tettvágy, ami jó jel, különösen ennél az ártatlan, elkeseredett teremtésnél.

– Elég, ha máshogy állsz. Kibontott hajjal. Fedetlen vállal. Vagy tégy az ujjadra a kacsazsírból – nézett körbe az asszony a konyhaasztalon –, és kóstold meg, aztán kínáld őt is. Az ujjaddal.

Mara elpirult, és Lenka ekkor már tudta, hogy végre talán megértette a lényeget. Nem is fokozta tovább, hagyta, hogy a lány fantáziája tegye a dolgát.

– A férfi nem a cicomát szereti – folytatta még egy mondat erejéig –, nekem elhiheted, hanem azt, ami az övé.

– És ha… ha nem érti? – kérdezte Mara halkan.

Lenka megvonta a vállát.

– Amikor először begyújtottál a kályhába, talán nehezen lobbant lángra a fa. A tűznek idő kell, de az is lehet, hogy azonnal szikrát kap. Fontosabb, hogy utána őrizd a parazsat.

Mara végre elmosolyodott. Talán megkönnyebbült, fel is lélegzett, ami Lenkát is elégedettséggel töltötte el, még ha sejtette is, hogy az unokája viselkedése mögött talán több, talán valami más rejlik.