A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Emily Tesh: Some Desperate Glory

A Tordotcom Book Published by Tom Doherty Associates / Tor Publishing

Group, New York, 2023

Fordította: Kleinheincz Csilla

Some Desperate Glory

Copyright © 2023 by Emily Tesh

All rights reserved.

Hungarian translation © Kleinheincz Csilla, 2025

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Tördelő: KFBook Design Stúdió

Borítófestmény: Kovács Péter

Borítóterv: Szabó Vince

Korrektor: Czene István, Varga Virág

ISBN 978-615-110-001-1

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A GABO Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

A Veszett dicsőség cselekményében szexista, homofób, transzfób, rasszista és fogyatékos személyekkel szemben előítéletes magatartás figyelhető meg, valamint megjelenik a szexuális zaklatás, a kényszerterhesség, az erőszak és a gyerekbántalmazás témája, ez utóbbinak radikalizálás formájában való ábrázolása, továbbá fajirtás, öngyilkos gondolatok és öngyilkosság is.

ὡς τρὶς ἂν παρ᾽ ἀσπίδα
στῆναι θέλοιμ᾽ ἂν μᾶλλον ἢ τεκεῖν ἅπαξ.

Inkább háromszor harcolnék, minthogy egyszer szüljek!

Euripidész: Médeia

(Rakovszky Zsuzsa fordítása)

I. RÉSZ

GAEA

Kik a humánok?

Ezek az intergalaktikus porondra későn fellépő, félreértett szereplők büszke történelemre tekinthetnek vissza. Gyakorta megfeledkezünk arról, hogy a humán faj egyike annak a mindössze három ismert fajnak, amelyek minden külső segítség nélkül felfedezték az árnyéktér-technológiát. Senki nem vádolhatja a liremeket, és különösen a mazso-zíket azzal, hogy híján lennének az értelemnek, így hát ne kicsinyeljük le a humánok intellektuális képességeit.

Közkeletű tévedés, hogy a humánok fékezhetetlenül erőszakos lények. Valóban csúcsragadozóként fejlődtek ki egy veszélyes bioszférában, és ezért kiemelkedő testi adottságokkal rendelkeznek. Erősebbek és gyorsabbak, mint az értelmes lények többsége, és alkalmazkodni képes, szívós testük pusztító sérüléseket is túlélhet. A puszta tény azonban, hogy képesek erőszakra, nem jelenti azt, hogy állandóan vagy ok nélkül alkalmazzák. Mindig tartsuk észben, hogy a humánok a saját szemszögükből nézve tökéletesen észszerűen cselekednek, amikor megtámadnak minket.

…főként nőstényekből és hímekből állnak, bár akad egy jelentős kisebbség, mely egyik nembe sem sorolható. Ezek a kategóriák olyan jelentőségteljesek, hogy egyes humán nyelvek, beleértve a széles körben használt terrai, vagyis T-szabvány nyelvet, a mindennapos beszédbe is beépítik a nemi jelölőket. Tapasztalhatjuk, hogy a humánok, akikkel érintkezünk, mindenáron egy humán nemnek akarnak megfeleltetni minket, és felzaklatja vagy zavarba hozza őket, ha erre képtelenek. A kategorizálás önkényes: a humánok minden liremet hajlamosak nősténynek (nőnek) tekinteni, minden zunimmert hímnek (férfinak), másokat pedig egyiknek sem (a leggyakrabban enbinek nevezik őket, bár egyéb elnevezések is léteznek). Ha egy humán egy személyre ő helyett a tárgyakra alkalmazott az névmást használja, biztosak lehetünk benne, hogy sértegetni próbál, vagy kimondottan ellenséges, és jobb, ha gyorsan odébbállunk…

…legyünk tisztában a helyi státuszjelzésekkel, és adjuk meg a tiszteletet a magas státuszú humánoknak. Ügyeljünk rá, hogy kerüljük a fenyegetőnek tekinthető viselkedést, különösen a nagy testű, fiatal hímek közelében, akiknek biológiai hajlamuk van a túlreagálásra, és tartsuk észben, hogy a hosszan fenntartott szemkontaktust gyakran harcra hívásként értelmezik. Más humánok kevésbé lobbanékonyak, de mindannyiukra igaz, hogy a vélt fenyegetés hatására izgatottság uralkodik el rajtuk. Legfőképpen pedig soha ne közelítsünk a fiatal humánokhoz a „családjuk” engedélye nélkül…

…ösztönösen minden eszközzel megkísérlik megvédeni a saját törzsüket, vagy előremozdítani annak érdekeit. Különösen a humán hímekre jellemző a természetes erőszakosság és a territoriális viselkedés. Az agresszív, dühöngő humán népszerű sztereotípiája valójában a félreértelmezése annak, ahogyan a humánok testi adottságai kiszolgálják ezeket az ösztönöket. A humán történelem és média tele van „katonákkal” és „hősökkel” – olyan egyedekkel, akik a törzsük érdekében erőszakos tetteket hajtanak végre –, és döbbenetes módon ezeket ők elismerésre méltónak találják.

Humánok,
népszerű mazsoda útikönyv

az istened szerelmére, MEG NE VEDD EZT A KÖNYVET HA TÉNYLEG TUDNI AKARSZ BÁRMIT IS A HUMÁNOKRÓL. egy rakás bioesszencialista fos.

Anonim értékelés,
egy krüszothemiszi hálózatról posztolva

ELSŐ FEJEZET

AGOGÉ

Az eget zöld szubreális lángok futották el, ahogy a Bölcsesség cirkálója kilépett az árnyéktérből. Kyr nagy levegőt vett, és hunyorogva nézett a hiperűr-jeláradat mögé, hogy meglássa a cirkáló tömegének és fényének rejtekében szinte elvesző, apró tüskét. Ütött-kopott csataöltözéke még nem észlelte, de a látható fénytartományban az emberi szem nagy hatótávolságú érzékelőnek számított, amit a mazsók mindig alábecsültek.

Ott.

Még két töltet maradt a szöcskekampójában, de ha használja, azzal riasztja a mazsó hajót. A legutóbbi csetepatéban megrepedt maszkját csak ragasztózselé és a remény tartotta össze. Ha megint bereped, itt, a felhők fölött, a Föld külső atmoszférájában, ahol a csata zajlott, biztosan megfullad.

Egy ekkora cirkálón hétezer mazsó katona és megszámlálhatatlanul sok halálos drón lehetett, de a hajó csupán figyelemelterelésre szolgált. A tüske jelentette a valódi veszélyt. A hordozott, ököl nagyságú antianyagbomba akkora erővel robban majd fel, hogy megrepeszti a lenti bolygó szívét. A második robbanótöltet pedig elindítja a kéreg és a mag szétbomlását. Ha Kyr nem tudja előbb elérni és hatástalanítani a tüskét, a lenti bolygó eleven, kéklő görbületéből hamarosan nem marad egyéb, csak egy elnyúló jégsáv, mely csillogó gyűrűvé rendeződik valahol a Mars és a Merkúr között.

Kyr habozott, és közben sebesen gondolkodott. Hat perce maradt, mielőtt a tüske pályája visszavonhatatlanná válik, és a bolygó halálos ítélete biztos lesz. A szöcskekampóval elérhetné, de azzal riasztja a cirkálót, és vissza kell vernie a mazsó harci gépeket, miközben megpróbálja hatástalanítani a bombát. Vagy megpróbálkozhat a lopakodással. A védelmi sziget, amelyen állt, tele volt az ellenség lelőtt vadászgépeinek burkolatával. Kyr megpróbálhatná megbuherálni az egyiket, hogy ismét repülésre alkalmassá tegye, és elsuhanhat a cirkáló mellett a nyomában süvítő, halálos fullánkig. A szakasza többi tagja meghalt. A védelmi sziget nem működött. Ha a mazsók tudtak egyáltalán arról, hogy még van itt egy humán katona, akkor sem tekintették fenyegetésnek.

Ezzel hibát követtek el.

Amíg a Föld gyermekei élnek, az ellenség rettegni fog.

Kyr használta a szöcskekampót.

Az öltözékébe épített vészjelzők a fülébe sivítottak, a látótere peremén az adatfolyam arról tájékoztatta, hogy tartós idegrendszeri károsodást kockáztat. A kampó végigrángatta az árnyéktéren, miközben egyedül a repedt harci maszk védte. Levegő után kapott, és érezte, ahogy testén jégköri hideg és elképzelhetetlen forróság csap át, majd enyészik el. Zöld fényhullámok pislákoltak körülötte, míg ő a tüske keskeny orrán landolt. Azonnal hasra vágta magát, combjával átfogta a lövedék testét, és gyalogsági késének markolatával ütni kezdte a takarólemezt.

A lemezen földönkívüli írással egy olyan szó szerepelt, amelyet Kyr jól ismert: ma-zso. Ezt a nevet használták magukra, a civilizációjukra, a nyelvükre és hatalmuk forrására is.

Azt jelentette: „Bölcsesség”.

Sötét aknák nyíltak a cirkáló hasán, és mazsó vadászgépek sorai keltek zümmögve életre a homályban. A pilóta nélküli nyíl vadul kacsázott ide-oda. Kyr diadalmasan káromkodott, amikor a lemez lepattant és lezuhant – tizenötezer méter mélyre, az óceánba –, aztán a lány anélkül, hogy körülnézett volna, a szabad kezében szorongatott pisztollyal leszedett két harci repülőt az égről.

A bolygógyilkos bomba rézsárga gömb volt. A lány lélegzete elakadt, ahogy bámulta. Nem tudta, hogyan nyissa fel, nem beszélve arról, hogyan hatástalanítsa, de az oldalához dugott elsütőmechanizmus pont úgy nézett ki, mint az ábrákon, amiket korábban látott. Nyugalom, nyugalom, mantrázta magában, aztán lassan munkához látott, felhasználva mindent, amit csak a mazsó műszaki megoldásokról tudott.

Majdnem sikerrel járt, és még negyven másodperce maradt is, amikor hirtelen egy második, az árnyéktér torzulásától zölden világító takarólemez csapódott le az egészre, és egy hang megszólalt:

– A Bölcsesség ellenében cselekszel. Hagyj fel vele!

– Baszd meg! – fakadt ki Kyr, és ismét elővette a kését.

– A cselekedeteid bölcstelenek – mondta a tüske. – A cselekedeteid bölcstelenek. A Bölcsesség a közjót szolgálja. A cselekedeteid bölcstelenek.

– Tizennégy milliárd ember van odalent, hogy baszódnál meg! – zihálta Kyr, aki még soha nem jutott el ilyen messzire, és tovább püfölte a lemezt.

Ekkor éles fájdalom szúrt a combjába: egy mazsó vadászgép lőtte meg, amelyik a sérült öltözéke vakfoltja felől érkezett. A lány fogása lecsúszott a tüskéről, és zuhanni kezdett, csak zuhant és zuhant, közben pedig látta, ahogy a cirkáló olyan gyorsan, ahogyan megjelent, kiszökken a létezésből. A tüske a kékség felé irányozta az orrát.

Az utolsó, amit Kyr látott, az antianyag-robbanás kezdete volt, a világa halála, ami pontosan úgy zajlott, ahogyan már több százszor végignézte.

Az epizód véget ért. Kyr lassan felült a szürke plasztacél padlón, és a tenyerébe temette az arcát. Aznap már negyedszer játszotta le az Ítéletnapot, és most az a tompa fejfájás kínozta, ami akkor lépett fel, ha az ember túl sok időt töltött az agogéban. Átmozgatta az állkapcsát, mintha azzal el tudná űzni a fájdalmat, és lassan feltápászkodott.

– Szép munka, Valkyr – szólt Jole bácsi.

Tétova lépést tett felé. Bár Aulus Jole parancsnokot lelassította régi háborús sérülése, még mindig mély benyomást tett az emberre. Nemzedéke legtöbb katonájához hasonlóan a civilek fölé magasodott – Kyrnél is fél fejjel magasabb volt, pedig a lányt sem lehetett alacsonynak nevezni –, és széles vállú volt: mindez hadtenyésztett genetikáról, katonasági nanit beültetésekről és arról árulkodott, hogy gyerekkorában mindig volt mit ennie. Annyira hasonlított Kyrre, hogy akár tényleg a nagybátyja is lehetett volna. Mindkettejüknek a Gaea Állomásra jellemző űrsápadt bőrszíne, szürke szeme és szőke haja volt, bár a férfié rövidre volt nyírva, Kyr pedig a szabályzatnak megfelelően lófarokba kötve viselte az övét. Jole parancsnok kulcscsontján két szárnyas jelvény csillogott: a Föld vésett karikája a Parancsnokság jeleként, és a Hagenen szárny, a Terrai Expedíciós Haderő elitjének, régi szakaszának liliomos kitűzője.

– Még a pihenőidődben is gyakorolsz? – kérdezte a férfi. – Még nálam is rosszabb vagy.

Csak viccelt: Aulus Jole-nál senki nem töltött több időt az agogé epizódjaiban. A magasabb szintűek többségét a Hagenen szárnyban töltött napjaiból származó tapasztalatai alapján készítették. Akkoriban a Terrai Föderáció legsikeresebb ügynöke volt, aki mazsó bázisokra szivárgott be, civil létesítményeket védett, nyílt tűzharcokban vezetett csapatokat a háború utolsó napjaiban. És abban a küldetésben is részt vett, amelyet Kyr az imént futtatott le. Aulus Jole volt az, aki a működésképtelen védelmi szigeten állt, és nézte, ahogy a halál eljön a bolygójáért. Aulus Jole volt az, aki a villótűztől frissen megnyomorodva csak néhány pillanattal késett többet a kelleténél.

Kyr tudta, hogy a férfi egyszer már megpróbálta megölni magát, mert akkor a nővére, Ursa talált rá Jole-ra. Talán nem is egyszer. Ő is látta álmaiban szétbomlani a kék bolygót, és érezte, ahogy az űr az ő szívéből is magához vonzza az újonnan formálódott jégszilánkokat – pedig ő ott sem volt. Még meg sem született akkor.

– Akkor is kudarcot vallottam – mondta Kyr. – Nem tudtam megcsinálni. Sajnálom.

– Mindannyian kudarcot vallottunk. De a Föld gyermekei szívósak. És amíg élünk…

– Az ellenség rettegni fog tőlünk – fejezte be Kyr a férfival együtt a mondatot.

Jole a vállára tette a kezét, mire a lány összerezzent, és felnézett rá.

– Büszke vagyok rád, Kyr – mondta. – Ezt nem mondom elégszer. Menj, keresd meg a kompániád, és lazulj. Végtére is ez a rekreációs váltásod.

A „rekreációs váltás” egy vicc volt. Kyr tudta, hol van a többi lány a Veréb kompániából: a közelharc tornaszőnyegein, a lőteremben, vagy önkéntes műszakokat vállaltak a Rendszernél vagy a Bölcsődében. A rekreáció időpocsékolás volt, azoknak a luxusa, akiknek volt saját bolygójuk. A Gaea Állomás katonái, a Föld utolsó igaz gyermekei számára nem létezett lazulás.

Kyr vonakodva mégis elindult. Még mindig fájt a feje az agogéban töltött óráktól. Ahogy a kamra bezárult mögötte, csillanást pillantott meg a levegőben, ahogy ismét megjelent a védelmi sziget. Jole újra lefuttatta az epizódot.

Öt lépést sem tett meg a komor, rosszul bevilágított folyosón, amely az agogékamráktól a Kiképzéshez vezetett, amikor Cleo kilépett az egyik ajtóbeugró árnyékából. Ő is veréb volt, és valószínűleg az imént futtatta le a saját epizódjait. Cleónak sötétbarna bőre és tömött, göndör, fekete haja volt; mivel semmivel nem tudta takaros, szabályos lófarokba kényszeríteni, különleges engedélyt kapott, hogy levágathassa. Kyrhez hasonlóan hadtenyésztett volt ő is, az emberiség legjobb katonáinak genetikusan feljavított vérvonalaiból. A kiképzés során kapott pontszámai csak Kyré mögött maradtak el, és egykor még jobbak is voltak, mielőtt a pubertással Kyr utolérhetetlen előnyre nem tett szert testmagasság és erő terén.

Amikor hétévesen megkezdték a kadétképzést, Cleo volt a kompániájukban a legmagasabb, de sosem érte el azt a méretet, amit a genetikája alapján elérhetett volna. Kitűnően lőtt, és a korcsoportjukban ő volt az egyetlen lány, akinek nagy néha sikerült pusztakezes harcban legyőznie Kyrt, de nem állt készen egy olyan tizenkettedik szintű agogéepizódra, mint az Ítéletnap – egyelőre nem, és talán soha nem is lesz rá kész. Nemsokára megkapják a felnőtt beosztásukat, és a kadétkiképzés nem lesz többé elsődleges fontosságú.

Cleo mogorván, karba font kézzel nézett fel Kyrre.

– Mit mondott neked?

Már megint ez.

– Semmit – felelte Kyr. – Annyit mondott, hogy „szép munka”.

– És te mit mondtál?

– Azt, hogy köszönöm – mondta Kyr.

– És a beosztások?

– Mi van velük?

– Nem kérdeztél rá?

– Nem, Cleo, nem kérdeztem rá – válaszolt Kyr, türelme fogytán. – Ő az elöljárónk.

– De a nagybátyád, nem? – erősködött Cleo. – Megkérdezhetnéd. Most az egyszer lenne haszna annak, hogy olyan különleges vagy. De még csak eszedbe sem jutott, mi? Nem gondoltál ránk, többiekre, mert te a nagyszerű Valkyr vagy, minket pedig csak akkor tekintesz a kompániádnak, amikor jó színben kell feltüntetni téged.

– Úgy viselkedsz, mint egy nyolcéves – vágott vissza Kyr. – Ne próbálj meg belém kötni! Ha irigy vagy, magadat fejleszd! Ha harci szárnynál akarsz beosztást, dolgozz meg érte! Még mindig elérheted a tizenkettedik szintet, ha összeszeded magad.

Bátorításnak szánta, de Cleo máshogy fogadta. Arca fagyossá vált, sötét szemében utálat csillogott.

– Fogalmad sincs, Valkyr, mi? – kérdezte. – Egyszerűen fogalmad sincs. Jó. Akkor menj a picsába!

Kyrnek valójában nem volt hová mennie. A kadétbarakkok alvásra szolgáltak; a játékteremben senki nem pazarolta az idejét, csak a gyengék és a leendő árulók; és hiába nevelték bele Kyrbe, és hiába tudta, hogy túlélőként és nőként tartozik a fajának, a Bölcsődében, az egyetlen szárnyban, amelyik sosem utasította el a női önkénteseket, mindig unatkozott és kényelmetlenül érezte magát. Azonban Jole parancsnok tanácsa, hogy lazuljon, parancsként hangzott, és Kyr tiszteletben tartotta Jole parancsait. Elsétált az agogétól, nézte, ahogy egyik lába a másik elé lendül a csorba plasztacél járólapokon. Igyekezett megfeledkezni Cleóról, akivel az utóbbi időben egyre nehezebben jött ki. Nem akart rá gondolni, ezért inkább nem gondolt semmire – a semmi azonban egyfolytában a bolygója megsemmisülésébe fordult át.

Amikor meghallotta a játékterem gépzenéjét, felnézett. Odabent élénk fények ragyogtak. Látta, hogy néhányan feszengve tengenek-lengenek. Egyiküket sem ismerte vagy akarta megismerni. Nem volt érdemes.

Ursa rászólt volna, hogy ne legyen ennyire kritikus, de az ő véleménye abban a pillanatban megszűnt fontosnak lenni, amikor elment.

Kyr sarkon fordult, és váratlan elhatározással a kőbe vájt, az űrállomás szívét átszövő alagutakban lépkedett végig, amelyek az Agrikolba vezettek.

A Gaea Állomás épp csak képes volt az önfenntartásra. Lakosait büszkeséggel és rettegéssel töltötte el a tudat, hogy nem egy lakható bolygón éltek, ahol számítani lehetett az olyan luxuscikkekre, mint a víz, a levegő, az étel és a meleg, hanem egy sziklás kisbolygón, amely négyszáz év alatt kerülte meg Persarát, a távoli kék csillagukat. Gaea vize egy jégaszteroidából származott, amelyet katonai kábelekkel horgonyoztak kis sziklarögükhöz. A meleget hatalmas, romboló osztályú csatahajókról származó, újrahasznosított szolártükrök biztosították, amelyeket a Napkövető szárny vég nélkül igyekezett megóvni a törmelékektől. Az ételről és a levegőről pedig az Agrikol szárny gondoskodott.

Kyr megtorpant egy pillanatra, mielőtt átbújt volna a műanyag függönyön a magas terembe, ahonnét Gaea életét fenntartották. Ismerős büszkeség járta át. Lehet, hogy Gaea nem szép vagy gazdag, de az emberiség még egy értéktelen naprendszer egyik halott szikláján is csodákra volt képes.

Naplámpák ontották sárga fénytartományú sugaraikat a mohó, zöld növényekre. A tér minden négyzetcentiméterét kihasználták. A mélységből a kőmennyezetig vezető létrák fokai körül indák tekergőztek. Víz csapódott ki és folyt le a falakon, a levegő párás volt. A minden irányban terpeszkedő, zsúfolt kertben nagy, sötét formák magasodtak, amelyek az egészet összetartották: Gaea saját erdejének masszív törzsei, olyan gondosan módosított fák, amelyek megtisztították az állomás levegőjét, hogy ne fulladjanak meg mindannyian idekint, a sötét űr mélyén.

A fák értékét az adta, hogy lehetetlen volt pótolni őket. Az állomás magjának árnyékgenerátorai tizenöt éve, Kyr kétéves korában túlterhelődtek. A Rendszernek sikerült megmentenie az állomást, de hatvannyolc ember meghalt, és az interdimenzionális robbanás visszahatása tönkrevágta a sérülékeny génszabászati részleget. Gaeának nem voltak megfelelő erőforrásai, hogy megjavítsa. Ezek a fák terméketlenek voltak, és most már klónozni sem lehetett őket. Sokáig ki fognak még tartani. Muszáj.

Kyr tudta, mit keres. A legközelebbi létrához ment, és addig mászott, míg feljutott az Agrikol homályos magasságában szétterülő, zöld lombkoronák közé. Magnus ott szunyókált egy széles ágon elterülve, akár egy lusta oroszlán. Kyr ikertestvére még nála is nagyobbra nőtt. Egyiküket sem javították fel nanitokkal, de még a katasztrófa előtt születtek, amikor a Bölcsőde még képes volt igazi hadtenyésztetteket megtervezni. Mindkettejüket ugyanabból a szülői keresztezésből hozták létre, amiből Ursát is, mielőtt genetikai felmenőik meghaltak. Ursa már akkor mutatta annak jelét, hogy különleges lesz, ezért még úgy is logikus döntés volt testvéreket alkotni, hogy ez szembement a népesedést szabályozó irányelvekkel.

És tényleg különlegesek voltak. Kyr biztosan tudta ezt. Ők voltak a legjobbak a Föld harcos gyerekei közül. Kyr is magas és izmos volt, de Mags ehhez még izomtömeget is kezdett hozzáadni. Olyan széles, erős teste lett, ami halálra rémítette a mazsókat. Az úgynevezett mazsodát alkotó értelmes földönkívüli fajok közül csak a nyurga zunimmerek nőttek százhetven centiméternél magasabbra. Kyr az agogéban kétszáznegyven centiméteres zunimmer kommandók ellen is küzdött már puszta kézzel. Ha megfelelő szögben ütött, könnyű és törékeny csontjaik miatt könnyűszerrel el tudta törni a gerincüket. Kyr bármelyiküknél többet nyomott, Mags pedig valószínűleg két zunimmernél is nehezebb volt.

De hát a termetes, szőke, széles vállú fiú mindkét oldal propagandaplakátjainak megelevenedett modellje volt. A régi időkben elég lett volna fölé írni az Együtt erősek vagyunk szlogent, és máris mehetett volna a Csillagközi Terrai Expedíciós Haderő toborzóplakátjaira. Az Ítéletnap után azok a humán színészek, akik úgy néztek ki, mint ő, a gonosztevőket játszották a mazsó drámákban. Kyrnek már a gondolatra is kifordult a bele az undortól.

Éles hangon felcsattant:

– Mit csinálsz?

Mags kinyitotta a szemét.

– Szia, Kyr!

– Miért alszol? – kérdezte Kyr számonkérőn.

– Rekreációs váltás van – mondta Mags. – Az alvás is lazulás.

– Nem engedhetjük meg magunknak az alvást.

– Mi értelme van élni, ha nem alhatsz?

Kyrben feltolult és kifakadt valami érzelem.

– Az az értelme – kiabálta –, hogy háborúban állunk, és meghalunk, és mindent elvettek tőlünk, és te csak…

– Hé, hé, Vallie, hé! – Azzal a hatalmas, elterült Mags felült, és Kyr szeme láttára változott át legyőzhetetlen óriásból lágyszívű tohonyává, aki természetes áldozata volt a keménykedő kiskölyköknek, amikor még a Bölcsődében éltek. – Ne sírj! Miért sírsz?

– Nem sírok – mondta Kyr. Leült a testvére mellé a széles ágra. Fülledt és édes volt a levegő, a lány karján és arcán kicsapódott a pára. Agrikolt sokkal élőbbnek érezte, mint bármilyen más helyet a Gaeán. Mags átkarolta a vállát.

– Majdnem legyőztem – mondta Kyr. – Jole bácsi epizódját. Az Ítéletnapot. Majdnem sikerült. De nem tudtam megcsinálni.

– Ó.

– Te csak ne ó-zzál nekem! Ez fontos. Tudod, hogy fontos. És neked nincs ilyen problémád, mert te nyertél.

– Egyszer – mondta Mags. – És azt hiszem, utána Jole bácsi belépett, és nehezebbé tette. Ugye, tudod, hogy nyerhetetlennek tervezték?

– A Bölcsesség volt – mondta Kyr. – Eljutottam a tüskéig, aztán a Bölcsesség egy plusz takarólemezt húzott a bomba fölé, és aztán…

– Ja – mondta Mags. – Én is erre gondolok. Legyőzhetetlennek kell lennie a Bölcsesség miatt. Mert őket sem lehet legyőzni, amíg a Bölcsesség mellettük áll.

– Neked hogyan sikerült? – kérdezte Kyr. Sosem firtatta korábban. Előbb maga is győzni akart. De most olyan közel került! – Hogyan győztél?

Mags elvette a karját a testvére válláról, és visszafeküdt a nagy faágra. Felnézett a fentről lelógó lombok mintázatára, aztán azt kérdezte:

– Ismered Avit?

– Kit?

– Avit – felelte Mags. – Vidra kompánia, egy korcsoporttal felettünk. Rendszer szárnyba beosztva.

Kyr pedig azt kérdezte:

– Ja, a buzi srác?

Csak homályos képe volt a fiúról, akiről Mags beszélt. Alacsony, vörös hajú, kancsal. Nem hadtenyésztett. Gaeát a Terrai Expedíciós Haderő túlélői alapították, de a seregek nem csak katonákból álltak, és a kadét kompániákban a technikusok, a takarítók, az egészségügyi személyzet és az adminisztrátorok génjei is jelen voltak. Kyr tudta, mennyire fontosak. Egy faj túléléséhez elengedhetetlen a genetikai sokszínűség, és már így is nagyon kevés igazi ember maradt. Az olyanok nélkül, mint… mint például Lisabel a saját kompániájából, akinek lényegében garantált volt a beosztása a Bölcsőde szárnyban, az emberiségnek nem volt jövője.

– Ja – felelte Mags. – A buzi srác.

– Mi az? – kérdezte Kyr.

Mags nem válaszolt.

– Mi van vele? – kérdezte Kyr. – Honnan ismered?

– A játékteremben találkoztunk a rekreációs váltásban.

– Mit kerestél a játékszobában?

– Pihenést és lazulást – felelte Mags. – Nagyon megnyugtatónak találom, ha csúnyán kikapok a videojátékokban.

– Veszítesz?

– Valamiben mindenki veszít, Vallie.

Kyr, akivel ez nem szokott előfordulni, összehúzott szemmel méregette. Mags csak békésen bámulta a kusza növényzetet. Közvetlenül felettük valami épp virágozni kezdett, nagy, lila, viaszos szirmú fürtök csüngtek alá. Kyr nem tudta, hogy hívják ezt a növényt. Egyáltalán nem számolt azzal, hogy az Agrikolba osztják be.

– Tehát mi van ezzel az Avival?

– Avi nem veszít a videojátékokban – mondta Mags. – Felmosta velem a padlót. Beszélgetni kezdtünk.

– Mit lehet beszélgetni egy ilyennel? – kérdezte Kyr. – Elmegy, igaz? – Elképesztő volt, mennyire önzőek bírtak lenni egyesek. Szinte minden hasonló személy, akiről hallott, visszautasította a beosztását és elhagyta a Gaea Állomást, átállt a mazsó oldalra, mintha többet számított volna a terméketlen szex, mint az, hogy megmentse az egész faját vagy bosszút álljon egy meggyilkolt világért.

– Nem tudom, elmegy-e – mondta Mags. – Bánnánk, ha elveszítenénk. Nagyon jó abban, amit csinál.

– A Rendszernél? – kérdezte Kyr. – Ha fontos, akkor persze…

– A játékokban – mondta Mags.

– Ne már.

– Komolyan mondom. Így győztem az Ítéletnapban. Avi végigvezetett rajta.

– Soha nem hallottam arról, hogy nyert volna egy tizenkettedik szintű epizódban. – Kyr hallott volna róla: állandóan figyelte a kiképzés rangsorait, a fiúkét éppúgy, mint a lányokét. Innen tudta, hogy csak néhány fiú (pontosabban öt) volt az egész korcsoportjukban, aki magasabb pontszámot ért el nála, és összesen hatan akadtak, akik rendszeresen gyakoroltak a tizenkettedik szinten, ami a legnehezebb. Természetesen egy lány sem volt olyan jó, mint Kyr. A fiúkat a természetes előnyük segítette. Mags, a tökéletes katona, egyike volt ennek az ötnek. A legutóbbi növekedési szakasza óta a legmagasabb pontszámot érte el Gaea rövid történelmében.

– Hát, egy csapatot alkottunk – magyarázta Mags. – Egy fülessel mentem be. Végig beszélt hozzám. Pedig nem is agogéfejlesztő… – Kyr horkantva felkuncogott. Még szép, hogy egy rövidlátó, tizenkilenc éves fiú, aki még csak a felső harminc közé sem kerül be, hozzá sem szagolhat a katonai kiképzéshez, Gaea erejének szívéhez. – Nem, Vallie, tényleg elképesztő volt. A legokosabb ember, akit ismerek. Néhányszor végignézte, ahogy lefuttatom és elbukok, aztán azt mondta, most komolyan végigmegyünk rajta, miközben ő dönt, és vele a fülesen az Ítéletnap… nem is tudom, szórakoztató lett. Mindenről tudta, mikor következik, és azt is, pontosan mit kell vele csinálni. Én csak követtem az utasításait. Varázslatos volt.

– Vagyis csaltál – jegyezte meg Kyr.

– Nem volt hivatalos – mondta Mags. – Csak pihenőidős szórakozás. Nem került a pontszámaim közé. – Mags tudta, mennyire komolyan veszik a kiképzés pontszámait.

– Az egész állomáson másról sem beszéltek – mondta Kyr. – Mindenki tudta, hogy legyőzted az Ítéletnapot. – Az emberek úgy mondták: „Magnus megmenthette volna a világunkat.” Magnusnak sikerült. Amióta csak Kyr ezt meghallotta, minden szabad percét az ítéletnapi epizódra fordította. Erre kiderül, hogy az egész hamis, csak valami játékteremben lógó senki kihasználta Magsot, ahogyan mások is mindig, és játékként kezelte az agogét.

– Nem volt komoly – mondta Mags. – Avi tudni akarta, képesek vagyunk-e rá. – Felkönyökölt, hogy Kyr szemébe nézhessen, úgy unszolta: – De érted, mire gondolok, ugye? Nem veszíthetünk el valakit, aki ilyen.

– Egy csalót? – kérdezte Kyr.

– De hát ők is csalnak, nem? – vágott vissza Mags. – A Bölcsesség is csal. Akkor mi miért ne csalhatnánk? Különben sem számít csalásnak, ha valaki utasításokat ad az agogéban, az a taktikai gyakorlatozás során is előfordul, és teljesen normális. Avi csak nagyon okos. Azt gondolom, a Parancsnokságnak be kéne zsákolnia.

– Még szép, hogy így gondolod – válaszolt Kyr, de önkéntelenül is elmosolyodott. Mags egyszerűen ilyen volt, abszurd módon gyengéi voltak a reménytelen esetek. – Jó, rendben, igazából kedves tőled, hogy barátkozol vele. Egy olyannak valószínűleg nincs sok barátja, igaz? Csak ne akadj ki nagyon, amikor lelép.

Mags visszafeküdt. Egy lila virág leszakadt a fenti, viaszos fürtből, és leszállingózott az ágra. A fiú felvette, és óvatosan a homlokára tette. Miközben a virágot egyensúlyozta, egyszer sem nézett Kyrre.

– Nem akarom, hogy elmenjen – mondta.

– Az emberek elmennek – mondta Kyr. – Amikor nem elég kemények vagy elkötelezettek vagy becsületesek. Ursa is elment.

Mags arca elkomorodott, mint mindig, amikor valaki a nővérüket említette.

– Ja – mondta. – Gondolom, tényleg elment.

MÁSODIK FEJEZET

VERÉB

Kyr annyira hozzászokott már a Gaea Állomás nyolcórás váltásainak ritmusához, hogy sosem késett el sehonnan. Tíz perccel azelőtt, hogy a váltást jelző csengő megszólalt volna, már le is lendült az Agrikol rejtett lombjai közül. Mags nem volt hajlandó megmoccanni.

– Majd megyek, amikor megszólal a csengő – mondta. – A rekreáció egy teljes váltás. Ötperces szabály.

Öt perc jutott a váltásra, különben fekete pontot kapott az ember. Kyr életében összesen két fekete pontot kapott, egyet hétévesen, az első évében, amit a Bölcsődén kívül töltött – a kompániájában ez volt a legjobb eredmény. Mags lapja a hányavetisége ellenére majdnem ugyanilyen makulátlan volt. Kyr tudta, hogy a testvére és a Kojot kompánia néhány másik tagja versenyeznek, ki tudja váltáskor minél jobban megközelíteni a négy perc ötvenkilenc másodpercet. A Napkövetőtől a Kiképzésre volt a legnehezebb átérni, de csáklya segítségével át lehetett vágni az űrállomás közepén.

Kyr négy perc ötvenöt másodperc alatt meg tudta tenni a távot.

Nem mintha szívesen tette volna. Csak be akarta bizonyítani magának, hogy van olyan gyors, mint bármelyik Kojot.

Kyr kompániájának, a Verébnek a rekreáció előtt kiképzése volt, ezért lámpaoltásig étkezésük és egy negyed váltásuk volt az Oikoszban. Kyr végigfutott az Agrikolt körülvevő sziklaalagutakban, majd lement két szintet a Kiképzés alá, hogy elérje az állomás aljában az Oikosz szint plasztacél járólapos folyosóit. Ez a váltás rendszerint unalmas volt, javításokkal, takarítással, varrással telt. Amikor Kyr megérkezett a konyhába, az előtte lévő kompánia épp leadta a szolgálatot. Feketerigók voltak, egy csapat vihogó tizenkét éves lány, akik a felmosóvödör vizével fröcskölték egymást. Kyr látta, hogy még nem végeztek a takarítással. Gaeán még az ilyen fedett helyeken is mindenhová beette magát a kisbolygó fekete pora, és most vizes csíkokban kenődött szét a padlón. Kyr a kiskadétokhoz ment, és karba fonta a kezét.

A vihorászást mintha elvágták volna.

– Mondjátok meg, miért van szükségünk vízre – parancsolt rájuk Kyr. Nem volt igazán dühös. Nem volt értelme hülyék miatt felhúznia magát. De bosszús volt, mert az ekkora kadétoknak már lehetett volna esze. Ezenkívül, mint mindig, most is élvezte, hogy igaza van.

Csend.

– Te – mutatott Kyr a kislányra, aki a leghangosabban nevetgélt. – Mondd meg!

– Ööö, hogy igyunk, Valkyr – mondta a kislány. Kyr elégedettséget érzett, amiért a lány tudta a nevét. – És hogy mossunk, meg főzzünk meg takarítsunk.

– Hogy éljünk – mondta Kyr. Felvonta a szemöldökét. Gaea népének tudnia kellene, mi a kötelessége. Kyr kötelessége – és örömforrása – pedig az volt, hogy tegyen arról, hogy az ilyen kiskadétok rendesen viselkedjenek.

– Hogy éljünk – ismételték a feketerigók kusza kórusként.

– Akkor miért játszotok vele? – kérdezte Kyr, és a nedves foltra mutatott a lábuk alatt. Az értékes nedvesség máris elszivárgott a járólapok között. Akárki dolgozott is ezen a konyhán, valószínűleg minden tőle telhetőt megtett az anyagokkal, amelyeket sosem szántak űrállomásra, de a lapok között széles rések látszottak, a fuga elmorzsolódott, alóla pedig kilátszott a csupasz kő. – Idd meg!

– De szappan van…

– Idd meg!

A lány támogatásért fordult a kompániájához, de mind elhúzódtak. Aztán a kiskadét szánnivalóan, könnyes szemmel nézett fel Kyrre, aki összevonta a szemöldökét. Kevés dolog idegesítette jobban, mint amikor valaki mások érzelmeire próbált hatni. Az érzelmek nem fontosak; arra használni őket, hogy kibújjon valaki a jól megérdemelt büntetés alól, szégyenletes.

– Azt hiszed, a sírás majd megment a mazsóktól? – kérdezte. – Várok.

A feketerigó könnyei kibuggyantak, de volt annyi esze, hogy ne sírjon. Letérdelt, és megnyalta a vízfoltot a kövön, ami mostanra már jórészt átnedvesedett fekete por volt. Fekete csíkkal az állán felpillantott Kyrre. Látszott az arcán, hogy próbál nem fintorogni az íze miatt.

Kyr komor arccal várt.

A feketerigó lehajolt, és ismét megnyalta a padlót.

– Jó meginni? – kérdezte Kyr.

– Nem, Valkyr – felelte a kislány. Most már a fél arcát összekente a fekete maszattal.

– Holnap esni fog itt az eső?

– Nem, Valkyr.

Kyr megszólalt:

– Kapsz egy fekete pontot. – A felsőbb éves kadétoknak joga volt fekete ponttal büntetni a fiatalabb kompániákat. – És tegyétek el ezeket.

Miközben beszélt, megszólalt a váltást jelző csengő. A feketerigók összenéztek. Öt percük volt. Kyr szánalom nélkül figyelte őket. Ha van eszük, egy embert hátra hagynak, hogy mindannyiuk után összetakarítson, így a kompániájuk kevesebb fekete pontot kap a késésért. Az, aki nagyon elkésik, a következő rekreációs műszak helyett büntetőműszakot fog teljesíteni, de legalább a kompánia nem szenved. És legközelebb tudni fogják, hogy ne pazarolják a vizet olyan ostobaságokra, mint a játék.

– Menjetek – mondta a kislány, akivel Kyr felnyalatta a port. Még mindig könnyek folytak az arcán, de a hangja nem remegett. Kyr tiszteletet érzett iránta ezért. – Majd én megcsinálom.

A többi feketerigó szétszéledt, és elszaladt a magas verebek mellett, akik az utolsó csengőszóval beszállingóztak. Lisabel – Kyr kompániatársai közül az egyetlen, aki megsajnálná a buta kiskadétokat – együttérző pillantást vetett a hátramaradt kislányra. Kyr úgy tett, mintha nem látná, mert nagyon kedvelte Lisabelt.

Heten voltak verebek: Cleo és Jeanne, Zenobia és Victoria és Artemisia, Lisabel – akit valójában Isabellának hívtak egy történelmi harcos királynő után – és Kyr. A korcsoportjukban ők voltak az egyetlen lányokból álló kompánia. A fiúké a Kojot és a Macska volt. A verebek pontszámai jobbak voltak, mint a macskáké, elsősorban Kyr miatt. Büszke volt erre. A kojotokat nem lehetett legyőzni, ők mind hadtenyésztettek voltak. A Verébben csak Kyr, Jeanne és Cleo származtak hadtenyésztett vérvonalakból. Cleo alacsony termete ellenére ádáz, összeszedett, agresszív harcos volt, Jeanne pedig egy száznyolcvanhat centiméter magas, vörös hajú, szeplős, karcsú és halálos lány, aki mindig teljesen és megingathatatlanul higgadtan viselkedett. Az elmúlt két hónapban már időnként ő is tizenkettedik szintű epizódokat futtatott Kyrrel együtt, aki már egy éve dolgozott rajtuk.

Kyr úgy gondolta, hogy ők hárman szinte biztosan harci szárnyakba kapnak beosztást, annak ellenére, hogy lányok. A többi veréb pedig… keményen edzett velük, hajtotta őket, hogy feszegessék a határaikat és a lehető legjobbak legyenek. Jobbak voltak, mint bármelyik lánykompánia. Úgy vélte, Artinak – aki ugyan nem volt hadtenyésztett, de szívós, szorgalmas és közönséges embernőhöz képest meglepően széles vállú – egész jó esélye van arra, hogy szintén harci szárnyba kerüljön.

Kyr nem értette, Cleo miért aggódik úgy a beosztások miatt. A Parancsnokság ismerte a kiképzési pontszámaikat, a rátermettségüket, a kadétként eltöltött tíz évüket. A Parancsnokság tudta, mennyit érnek. Vic alacsony volt, és nyughatatlan, de okos; a napvitorlák iránti megszállottsága miatt biztosan a Napkövetők közé kerül. A gyönyörű, kék szemű és fényes, barna hajú Lisabelnek, akinek a szíve olyan könnyen ellágyult, a Bölcsődében volt a helye. Zenobia az éles, maszkszerű arcával és higgadt gyakorlatiasságával az Oikoszba való volt. Mindez napnál is világosabban látszott.

És valamennyien Kyrhez tartoztak.

– Hol van Jeanne? – kérdezte, amikor befejezték a főzést, és leültek enni. Már rég elmúlt az ötperces haladék.

A többiek összenéztek.

– Beosztották – mondta végül Cleo. – A rekreáció félidejében. – Úgy látszott, megfeledkezett a furcsa összezörrenésükről az agogénál. Áthatóan fürkészte Kyr arcát, mintha valamit keresett volna rajta, vagy üzenni szeretett volna valamit. Kyr örült volna, ha nem viselkedik ilyen furcsán.

Aztán leesett neki, mi hangzott el.

– Tényleg? – kérdezte. Hirtelen egészen más fényben tűnt fel Jole parancsnok megjegyzése az agogéban arról, hogy büszke rá. Bizonyára épp a parancsnoksági gyűlésről jött. Tíz év kiképzés ezért a pillanatért. Kyrnek élete legnagyobb vágya volt esélyt kapni arra, hogy az emberiséget szolgálja. – Melyik szárny?

– Ferox – mondta Cleo, ugyanabban az éles modorban. A többi veréb hallgatott.

– Igen. – Kyr nem tudta fékezni a vigyorát. A harci szárnyaknak járt a tisztelet, a luxusjuttatások és a lehetőség az előrelépésre a ranglétrán. Csodálatos beosztás volt, méltó Jeanne pontszámaihoz. Cleo számára is jó jel. És persze Kyr számára is, de neki sosem voltak kételyei magával kapcsolatban. A félig megevett krumplifőzeléket ott hagyva felugrott, és visszament a konyhába, hogy levegyen az egyik felső polcról egy háromszor desztillált, átlátszó szesszel teli palackot. Ujjai közé kapott néhány ütött-köpött bádogkupicát.

– Lisabel! – kiáltotta.

Lisabel elvette a pohárkákat, hogy Kyr ki tudja nyitni a palackot. Kyr mindenkinek töltött egy kevés szeszt, majd még mindig féktelenül vigyorogva visszahuppant a székébe. Amikor tizenhárom évesek voltak, egy éven át újra meg újra végighajszolta Jeanne-t az ötödik szintű agogé közelharci részein, rákényszerítette, hogy rendesen végigcsinálja, vegye fel a villótűzgránátokat, ragadja meg a mazsó civileket, és használja őket pajzsként. A sok munka kifizetődött.

– Bátraké a szerencse! – emelte poharát a Ferox-köszöntéssel. Minden szárnynak saját jelmondata volt. A többi veréb utánamondta, Arti és Vic pedig összeérintették kupicáikat, mielőtt felhajtották volna a szájukat égető vodkát. Kyr úgy tett, mintha nem vette volna észre; a két lány mintha abban a hitben lett volna, hogy nem tud róla, hogy titokban csókolóznak. Kyr valójában csak tisztában volt azzal, hogy ez nem számít. A genetikai változatosság köztudomásúlag néha zsákutcákhoz vezetett, és csak az számított, hogy az ember megtegye a kötelességét.

Kyr is rájuk vigyorgott.

– Talán ti lesztek a következők – mondta. – Mit szeretnél, Arti? Szintén a Feroxot?

Kis csend támadt. Végül:

– A Scythicát – mondta Arti. – Tetszik a lovas jelvény.

Vic szeretetteljesen oldalba bökte.

– Én a Napkövetőt szeretném – mondta. – Biztos vagyok benne, hogy új szögbe lehet állítani a felső mátrixot. Ha oda osztanak be, akkor a többiek kénytelenek lesznek meghallgatni.

Cleo is megszólalt:

– Ez csodás, Victoria, mi nem is tudtuk. Mesélj még róla! – De mosolygott. Most, hogy a figyelmét elterelték arról, ami foglalkoztatta – akármi is volt az –, már nem az iménti érzelemmentes intenzitás hatotta át. Ami azt illeti, Kyr rég nem látta akár megközelítőleg jókedvűnek. Meglepte, mennyire megkönnyebbült attól, hogy ellazulhat, és átengedheti a beszélgetés irányítását Cleónak anélkül, hogy tartania kellene attól, hogy a semmiért leharapják a fejét. Kyr nem volt igazán beszédes az étkezésekkor. Inkább belapátolta a darabos krumplifőzeléket, míg a többiek beszélgettek. Nem ez volt a legjobb étel a világon – a kadétok ritkán jutottak hozzá igazán jó ételekhez –, de Kyr hadtenyésztett teste, amely aznap már négyszer végigfuttatta az Ítéletnapot, mohón igényelte az üzemanyagot.

A köszöntőként megivott italtól átmelegedett verebek a beosztásokról beszélgettek. A legjobb a négy harci szárny volt: Ferox, Scythica, Augusta és Victrix. Ők kapták meg a régi Terrai Expedíciós Haderő raktáraiból a csinos tengerészkék egyenruhákat, a legjobb lakókörleteket, először választhattak az állomáson kívülről származó készletekből, és luxusjuttatásokkal jutalmazták őket a veszély miatt, amivel szembenéztek. Nélkülük az űrállomás nem maradt volna fenn. A mazsók gyűlölték a gondolatát, hogy akadtak még emberek a világegyetemben, akiket nem ők irányítottak. A harci szárnyak szálltak szembe az ellenséges betörésekkel, kergették el a kémeket és regulázták meg a mazsó kereskedőket, akiknek volt pofája úgy átvágni a gaeai területen, mintha a humán fennhatóság figyelmükre sem érdemes semmiség lenne. Csak a legjobb kiképzési és agogé pontszámokkal rendelkező kadétok kerülhettek a harci szárnyakba. És ez természetesen azt jelentette, hogy többen érkeztek a fiú kompániákból, mint a lányokéból.

A négy harci szárny után következtek az állomást életben tartók: a Rendszer, a Napkövető és az Agrikol. Ezek a maguk módján mind létfontosságúak voltak. Kyr készséggel teljesítette a váltásait, bár sosem értette meg Vic Napkövető-mániáját; szerinte furcsa volt ennyire rajongani a napelemmátrixokért. De épp ezért lenne Vic jó napkövető, Kyr pedig nem. Az utolsó két hivatalos szárny a Bölcsőde és az Oikosz volt: mindkettő szükséges részleg. Az Oikosz nélkül a karbantartás, javítás és váltásbeosztás unalmas munkáját senki nem végezné el. A Bölcsőde női nélkül pedig az emberiségnek nem lenne jövője.

Legalább két verébnek a Bölcsődébe kell kerülnie, hogy teljesítsék a népesedési célokat. Kyr valamikor már rájött erre. Lisabelt könnyű volt kitalálni, de azt már nehezebb, ki lesz a másik. Talán Zen, az Oikosz helyett. Talán Arti: az emberiség elveszítene egy katonát, de elnyerne minden gyereket, akit a jövőben szülne.

– Hamarosan kiderül – mondta Kyr, amikor az izgatott beszélgetés kezdte ugyanazokat a köröket lefutni. – A Parancsnokság tudja a legjobban.

– Ó, persze, milyen buták vagyunk. És te, Kyr? – kérdezte Cleo. – Egyenes út a Parancsnokságba?

Kyr a homlokát ráncolta. A Parancsnoki szárny nem volt hivatalosan elérhető beosztás. A legjobbak között is a legjobbnak kellett lenni hozzá. Kyr még évekig nem állna rá készen.

– Ne viccelj. Még nem. Scythica vagy Victrix.

Cleo üres tekintete visszatért. Most mi van?

– Még nem, hát persze. Milyen szerény vagy. Fényes példa előttünk.

Incselkedő szavak, de a hangsúly természetellenes.

– Cleo, mi a baj? – kérdezte Kyr.

– Mi a baj? – ismételte Cleo.

Kyrnek tényleg nem jutott eszébe semmi.

– Sikerült bepasszíroznod egy kis rekreációt?

Szünet állt be a beszélgetésben, Kyr tudatára ébredt annak, hogy a többi veréb tekintete némán jár közöttük: négy szempár, mert Jeanne nem volt velük. Lisabel arcán aggodalom. Vicén bűntudat, mert valamivel ő váltotta ezt ki, Arti pedig kicsit közelebb húzódott, hogy megfoghassa a kezét az asztal alatt. Zen arca kifejezéstelen volt – Zen soha nem reagált igazán semmire.

A beszélgetés fonala valahogyan kicsúszott Kyr kezéből. Nem értette, mi történik.

– Rekreáció – szólalt meg végül Cleo mélységes megvetéssel. – Persze. Mentem, és lenyomtam egy önkéntes bölcsődei műszakot. Megtanítottam egy tucat kölyöknek az időbeosztását, és gyors egymásutánban leszoptam az összes admirálist. Olyan emelkedettnek éreztem magam!

– Cleo – szólt rá Lisabel.

Cleo felállt.

– Előttünk egy negyedváltás – jelentette ki –, hacsak nem akarunk itt üldögélni és addig inni Jeanne-re, amíg mindannyiunkat ki nem rúgnak az állomásról, amiért túl jól szórakozunk. Vagy a félelmet nem ismerő vezérünknek talán van jobb ötlete?

– Nem a vezéred vagyok, Cleo – mondta Kyr. – A csapattársad vagyok.

– Ja, persze, miket is beszélek – mondta Cleo. – Hogy is felejthettem el, hogy te is egy vagy közülünk.

– Jeanne bejutott a Feroxba – szólalt meg Lisabel halkan, és Cleo csuklójára tette a kezét. – Te is harci szárnyba kerülsz. Ne félj.

Cleo nagy levegőt vett, aztán sóhajtott, és lerázta Lisabel kezét.

– Hát. A Parancsnokság tudja a legjobban. Engem nem igazán érdekel.

– Nem? – kérdezte Kyr.

– Így van – jelentette ki Cleo. – Bármi lehet, a Terrort kivéve. Élni akarok.

– Terror nem létezik – mondta Kyr. A Terror az ellenség propagandája volt: mintha Gaeának nem lenne jobb dolga, mint hogy arra pazarolja az értékes embereit, hogy látványos bombarobbantásokban és merényletekben haljanak meg. Azok az emberek, akik máshol feláldozták magukat, tiszteletet érdemeltek: a Föld gyermekei voltak, még ha kollaboránsok közt éltek is. A Terror szárnyba azonban nem osztottak be senkit, mivel nem létezett.

Cleo durván, kurtán felnevetett.

– És hol a kioktatás? Szép és magasztos, nem igaz? Nem kellene vágynom arra, hogy meghalhassak egy halott világért?

Szép és magasztos halni ezért: haza:{1} régi, földi vers, amit kívülről megtanultak a Bölcsődében.

– Rendben van, ha félsz.

– Te talán félsz?

Kyr nem válaszolt. Ő nem félt. Csak eddig nem jött rá, hogy Cleo viszont igen.

– Különféle módokon lehet szolgálni – mondta végül. – Mindaddig, amíg szolgál az ember. Csak ez számít.

– Neked kellene Terrorba kerülnöd – vágta a fejéhez Cleo. – Robbantsd fel magad, hogy megleckéztesd a mazsókat. Gondolkodás nélkül megtennéd.

– Köszönöm – mondta Kyr. – De nincs ilyen.

Indulniuk kellett az Oikosz negyedváltásra. Gyorsan elmosogattak. Kyr a szeme sarkából látta, hogy Lisabel rászán egy pillanatot arra, hogy letöröljön egy foltot, amit a kis rigó korábban kihagyott.

Hát, az a lényeg, hogy a munkát elvégezze valaki.

Amikor a tányérokat pakolták el, befutott egy futár a Tigrisből, a legfiatalabb fiúkompániából. Ideges türelmetlenséggel szökdécselt egyik lábáról a másikra, amíg Kyr nem jelzett neki, és akkor kibökte:

– Harriman őrmester hívatja a verebeket a Victrix-hangárba, kérem!

Az Oikosz főnökének tiszteletbeli rangja volt az őrmester.

– Máris odamegyünk – mondta Kyr. – Leléphetsz.

Harriman, egy nagydarab, kopasz, öreg katona, akinek őszülő hajgyűrű ölelte körbe a fejét, és szemében régi vizuális korrigálás csillanása látszott, már várt rájuk, amikor a Victrix-hangárba nyíló óriási fémajtókhoz futottak.

– Hát itt vagytok – mondta. Átadott Kyrnek egy belépőkártyát és egy csíptetős táblát egy üres raktárlistával.

– Tizenhatos raktár – mondta. – Kiüríteni, leltározni, elpakolni. Menjetek, gyerekek!

Kyr tisztelgett.

– Őrmester!

A többi veréb egymást bökdöste és sugdolózott. A kiürítés, leltárazás és elpakolás az elfogott ellenséges űrjárműveknél használatos parancs volt. Egy Victrix-őrjárat találkozott egy mazsó behatolóval, és győzött. Mi lehet? A legvalószínűbb, hogy egy buta, kövér kereskedőhajó luxuscikkekkel, de két éve a Scythica behozott egy igazi vadászt, egy karcsú gyilkológépet, amely még mindig a Bölcsesség parancsairól nyüszített, és amelyet Kyr csak egy pillanatra látott, mielőtt a Rendszer szétszerelte.

– …vagy csokoládé. – Kyr csak a szemét forgatta Vic Artinak odasúgott találgatása hallatán.

A szerviznyíláson át bújtak a hangárba. Egy szakasznyi victrix őrködött – Kyr ismét tisztelgett, mire az őrök biccentettek, és intettek, hogy menjenek. Az egyikük cigarettázott. Kivette a szájából, hogy rájuk mosolyogjon – nem is rájuk, hanem kimondottan Lisabelre. A lány túl kis termetű volt, hogy harcban hasznát lehessen venni, de csinos. A dohány luxusnak számított, vagyis ezek a férfiak valószínűleg részt vettek a harcérintkezésben, és túl is élték. Nem csoda, hogy jó volt a kedvük.

A Victrix-hangár – egyike a négynek – hosszú barlang volt, amelyet mélyen a Gaea Állomásnak otthont adó kisbolygóba fúrtak. Messze alattuk, egy hosszú, spirális kőrámpa aljában egy halott hajó masszív fémtörzse domborodott. A Victrix egykor több ezer embert szállított át az űrön, hogy idegen világokat hódítson meg. Törzsének nagy darabjai hiányoztak, felhasználták az űrállomás építésére. A maradékot eltorzították és meggyűrték a gravitációfegyverek csapásai. A romboló könnyű nukleáris fegyvereinek és Izsák-lövedékeinek gyűjteménye alkotta a közvetlenül a hangár atmoszférazárján túl telepített fő védelmi üteget. A hangár nagyját szeretettel kifényesített bölcsőkben fekvő vadászok töltötték meg. Egy-kétszemélyes, rövid távra alkalmas gépek voltak, melyek a technológia csúcsát jelentették Kyr születése előtt. Egykor megtöltötték a megtépázott romboló hasát.

A hangár tetejénél valami földönkívüli látszott.

Kyr érzékelte, hogy körülötte lassítanak, majd megállnak a verebek.

Az elfogott mazsó hajó nem kalmár volt, bár a maroknyi nagy kalmárbölcsők egyikét kellett használniuk a bedokkoltatáshoz. Karcsú, veszélyt sugalló vonalai egy vadászéra hasonlítottak, de majdnem kétszer akkora volt. Az őrt álló Victrix-harcosok eltörpültek mellette. Kyr összehúzott szemmel nézett végig rajta. Még sosem látott ennyire bolond külsejű tárgyat: a teljes hajótörzset élénk színek – vörös, kék és arany – rikító, pazarló örvényei borították.

A földönkívüli hajó alatt egy mazsó volt a bölcső tartórúdjaihoz bilincselve. Vékony, fehér uszonyokból álló taraja félelemjelzésként lelapult koponyájára. Természetellenesen nagy szeme egészen halvány ezüst színben csillogott. Kyr megbámulta.

A Victrix-katonák mindketten igyekeztek úgy őrizni, hogy ne kelljen ránézniük. Kyr nem rótta ezt fel nekik.

– Miért él még mindig ez az izé? – kérdezte.

A mazsó felemelte a fejét, és a taraja kicsit felmeredt. Érthető, ámbár szokatlan akcentusú T-szabvány nyelven megszólalt:

– Mert ha megölnek, az én szépséges hajóm felrobban, mielőtt bármi hasznosat megtudhatna róla az, aki ezen a tragikus helyen a tudósnak felel meg.

– Fogd be! – szólt rá az egyik őr, és visszakézből arcul ütötte a mazsót.

– Kérem, ne feledkezzen meg arról, hogy közel sem vagyok olyan ütésálló, mint egy humán – mondta a mazsó némi zihálás után. Bal szeme körül gigantikus virágként lila véraláfutás bomlott ki.

– Fogd be!

– Tömjék be a száját – javasolta Kyr gyakorlatiasan.

A Victrix-őr mogorván nézett, bizonyára azt kívánta, bár neki jutott volna ez eszébe. Kyr odabiccentett Lisabelnek, aki felajánlotta a derékszíját. A mazsó nem tiltakozott az ellen, hogy betömjék a száját, hagyta, hogy az őr úgy bánjon vele, mint egy rongybabával. Amikor annak rendje-módja szerint elhallgattatták, Kyr is elfordította a tekintetét. Olyan érzés volt, mint tudomást sem venni egy kiélesített gránátról, de nem volt hajlandó félni.

– Azért jöttünk, hogy kiürítsük és elpakoljuk a hajót – közölte a Victrix-őrökkel, és megmutatta a tábláját.

– Mnf – hörögte a mazsó. Úgy integetett a bölcső tartórúdjaihoz bilincselt kezeivel, mint egy gyerek, aki egy bölcsődei órán próbálja felhívni a figyelmet. Három hosszú, vékony ujja és egy zömök hüvelykujja volt. Amikor továbbra is ignorálták – Kyr konok nemtörődömséggel, az őrök mogorván, a többi veréb pedig idegesen –, a teremtmény újra, ezúttal sürgetőbben „mnf”-ögött.

– És mi van, ha fontos? – kérdezte Lisabel.

Kyr a szemét forgatta. A festett hajó ajtajához ment, és a fogantyúért nyúlt.

Zöld fény villant, egy pillanatra égető forróságot és rettentő hideget érzett, aztán Kyr egyszer csak három méterrel odébb találta magát a földön. Az egyik őr felkuncogott. Kyr jeges dühvel pattant fel. Ki tesz dimenziócsapdát egy civil hajóra?

A mazsó végre kiköpte Lisabel derékszíját.

– Azt akartam mondani – közölte szelíden –, hogy a kulcs a zsebemben van.

A hajó belseje épp olyan nevetséges volt, mint a külseje. Semmi hasznos nem akadt benne, csak ostoba kacatok: csicsás üvegpoharak a szekrényekben, díszes faragványok földönkívüli, szerves anyagból a falakon, egy egész kabin, ami túlzsúfolt gardróbnak bizonyult. Némelyik ruhát ritka anyagokból készítették. Kyr egyik öltözéket a másik után dobta a vállára, és csak akkor torpant meg, amikor gyapjú ismerős-idegen szövetére tapintott. Ursának volt régen egy gyapjúsálja. Azt mondta, az anyjuké volt. Ez a gyapjúholmi valamiféle fehér köntös volt, beledolgozott ezüstös szálakkal. Címke volt belevarrva. Kyr kisilabizálta a mazsodai írást. Krüszothemiszen gyártva eredeti terrai szerves anyagból! valamint Minden eladással a Humán Menekültek Letelepedési Alapját támogatja.

Kyr fehér-ezüst gombóccá gyúrta a ruhát, és teljes erőből kihajította a hangárba. Undorító.

Az öltözékek mind „luxustextilek” címszó alá kerültek a leltárban. A megbilincselt mazsó orra előtt válogatták szét őket dobozokba. Nem tömték be újra a száját, de a lénynek volt annyi esze, hogy ne fecsegjen. Közönyösen nézte, ahogy a ruháit a varrásnál darabokra tépik. Kyr nem tudott jól olvasni az arckifejezéséből, de úgy vélte, beletörődést lát rajta. Ettől harag öntötte el. Azt akarta, hogy a mazsónak fájjon.

Botlást színlelt, és oldalba rúgta a mazsót, amikor felhúzta magát a bölcső oldalán a hajóba. Az őrök nem foglalkoztak vele. Az egyik kicsit elmosolyodott, de a másik irányba nézett.

Fél órával később újabb Tigris futár zavarta meg őket.

– Veréb! – lihegte, és szalutált. Kyr felé nyújtott egy hártyapapírt. A többiek abbahagyták, amit csináltak. Cleo épp egy üvegholmikkal teli dobozt támasztott a csípőjének. – Szárnybeosztás! – rikkantotta a futár. Kyr elvette a hártyát, rápillantott a kívülre firkantott névre, és átadta Lisabelnek.

Mind őt nézték, ahogy kihajtogatja és elolvassa, holott mindannyian tudták, mi áll benne. Még a Victrix-őrök is figyeltek. Nem mindennap fordult elő, hogy kadétokat osztottak a szárnyakba.

Lisabel elolvasta, ismét összehajtogatta, és fejét felemelve rájuk mosolygott.

– Bölcsőde.

– Gratulálok – mondta Zen, miután egy pillanatig senki nem szólt semmit.

Kyr a legközelebbi őr felé fordult.

– Katona, megkaphatom a kulacsát?

Az őr átadta. Cleo megértette, mi jutott eszébe, és máris kipakolta a tárolódobozból a poharak felső sorát. Jeanne-re ittak korábban. Kyr a vodka kitöltése közben felnézett, amikor megérezte, hogy valaki bámulja. Vic volt az.

– Nem lehet mindig a szabályok szerint élni – mondta Kyr. – A kompánia egy csapat.

Vic hallgatott, majd megszólalt:

– A kompánia egy csapat. – Aztán kicsit bizonytalanul, szinte meglepetten Kyrre mosolygott. Arti némán odalépett hozzá, és átkarolta a derekát – ez butaság tőle, gondolta Kyr, de inkább nem szólt semmit. Csak átnyújtotta a vodkákat, majd Arti és Vic koccintottak. Zen aprót horkantva vette el a saját poharát, előzetesen belekortyolt kicsit, és elfintorodott. Cleo gúnyosan, szinte élesen mosolygott, tartása szálegyenes volt, mint mindig. Elvette a poharát, és néma köszöntőként úgy emelte Kyrre, mintha az agogéi szóváltásuk óta egy beszélgetést folytattak volna, és Kyr most valamiképpen tisztázta volna a dolgot.

Kyr utoljára Lisabel felé fordult, és ahogy átadta a poharat, elkapta a másik lány kezét, és két tenyere közé szorította. Lisabel szeme sötétkék volt, kezében csillogott a pohár. Kyr egy pillanatig még így állt.

Észrevette, hogy a mazsó őket nézi. A földönkívüli bizonyára úgy hitte, hogy a Gaea Állomáson szörnyű nyomorúságban telik az életük. Volt egy űrhajónyi luxuscikke, gondtalan élete, a Föld biológiai dicsőségének elrabolt maradványaiból készített értékes szövetei. De nem voltak és nem is lesznek meg neki azok a dolgok, amik Kyrnek: a kompániája és az ügy, amelyért harcol.

A mazsó a kristálytiszta, ezüstfiligránnal dísztett pohár felé biccentett.

– Tudják, azok nagyon értékesek.

Kyr elengedte Lisabel kezeit. Egyet lépett hátra, és felvette az utolsó poharat, a sajátját. Lisabel felé emelte:

– Inkább háromszor harcolnék, minthogy egyszer szüljek!

A Bölcsőde köszöntője volt: szintén ősi földi versrészlet, elismerése annak, hogy amit a Bölcsődének tennie kell, szintén bátor dolog. Lisabel egy pillanatig némán fürkészte Kyr arcát. Végül elmosolyodott, épp csak egy kicsit rándult meg a szája.

– Köszönöm – mondta.

– Háromszor – emelte fel hirtelen Cleo a poharát.

– Háromszor – ismételte Vic, aztán mind utánamondták, Jeanne-t kivéve, akinek szintén itt kellett volna lennie. Az ember kompániája még beosztás után is a kompániája volt.

– Talán elég szerencsések leszünk, hogy hamarosan meglátogassunk – mondta a katona, aki megosztotta velük az italát. Lisabel elpirult, és elfordította a fejét. Kyr elvigyorodott. Visszaadta a kulacsot, aztán a mazsóra nézve megdermedt egy pillanatra.

– Azt mondtad, nagyon értékesek?

A lény pislogott nagy, ezüstös szemével.

– Így van. És némi szentimentális értéke is van, ha érdekli.

– Ó, hát akkor – mondta Kyr.

Felhajtotta az utolsó korty szeszt, és felemelte a kis, csillogó poharat a fénybe, az ezüstkacskaringók különös, kavargó árnymintákat rajzoltak a padlóra.

Aztán a levegőbe dobta, elkapta, és a luxushajó csiricsáré burkolatához csapta.

– Cleo!

Cleo élesen felnyerített, és a sajátját is odacsapta. Aztán a többiek is csatlakoztak, előbb Vic, majd Arti, és végül Zen; egyik csilingelő csörömpölés hallatszott a másik után, ahogy az apró, fényes poharak eltörtek, és üveg- és ezüstszilánkok repültek szerteszét. Amikor Zen elhajította a sajátját, kiáltott valamit, amit Kyr nem értett, és máskor érzelemmentes arca egy pillanatra felragyogott. Csak Lisabel maradt, a poharat szorongatta. Kyr odakiáltott neki:

– Ne kéresd magad!

Lisabel olyan erővel csapta a padlóhoz a poharat, hogy a szilánkok szikrázó permetként spricceltek szerteszét.

– Ezt gondoljuk mi a te nagyon értékes holmidról – vetette oda Kyr a mazsónak.

Az nem szólt. Sápadt taraja ismét a koponyájára lapult. Megijesztették.

HARMADIK FEJEZET

CSALÁD

A következő három napban Kyr még két csapattársa kapta meg a beosztását: először Arti, aki az Augustába került, utána Vic szíve vágya is teljesült a Napkövetővel. Arti a beosztásával egyidőben felszállási parancsot is kapott – mazsó drónok jelentek meg a Mousa-rendszerben, amely galaktikus viszonylatokban a szomszédságot jelentette. Kyr szívét méltatlan irigység szorította össze, ahogy nézte, hogyan rohan Arti az Augusta-hangár felé.

Vic Arti után kiáltott, de a lány nem nézett vissza.

Másnap Kyr levitte magával Vicet az agogé hetedik szintjére, aztán végignézhette, amint szerencsétlenkedik a szokásos nyolcadikon. Sosem értette, miért hagyná bárki, hogy ennyire elvonja a figyelmét ez a szexdolog. Kicsit aggódott, mert Vic látványosan meghülyült tőle. Már amúgy is folyton ideges és izgatott volt. Mindannyiuk számára kínos lenne, ha mások pletykálnának róla.

Később befutott a hír, hogy az Augusta győzelmet aratott, de még további négy-öt hétig őrjáratozik a Mousában, amíg meg nem győződnek róla, hogy tiszta a terep. Kyr megkönnyebbült, amikor aznap este Vic végre megkapta a Napkövető beosztását, mert már úgy látszott, a végén álomba sírja magát. Lisabel nélkül a kadétok hálótermében alighanem Kyrre hárult volna a feladat, hogy megvigasztalja a sírókat, és neki ehhez nem volt türelme.

Három beosztás nélküli veréb maradt: Cleo, Kyr és Zenobia. Oikosz váltásokat kaptak, főztek, takarítottak, és raktárakat rendeztek át. Az Augusta távozása utáni harmadik napot a Textilekben töltötték, egy hosszú, homályos csarnokban az Oikosz hátuljában, a Kiképzésre felvezető lépcsővel átellenben. Az előttük lévő kompániától – a hét tizenöt éves lányból álló Seregélytől – vették át a munkát. Összehajtható fémszékeken ültek a szövetekkel megpakolt, újrahasznosított plasztacél polcrendszerek között, és gondosan bestoppolták a régi egyenruhák véres szakadásait, és megerősített foltokat varrtak a térdekre és könyökökre. Kyr felismerte a felhasznált anyagot: puha volt, nehezen szakadó, és nem sikerült teljesen a megfelelő kékre festeni. Az elfogott mazsó gardróbjából származott. Kyr kíváncsi volt, vajon kivégezték-e már.

Cleo rosszul viselte a Textileket.

– Ha csak húzzák-halasztják a beosztásunkat, ennyi erővel a várakozás idejére rekreációs váltást is kioszthatnának – mondta. – Mert amint a szárnykiképzés megindul, hónapokig nem jutunk majd hozzá. Uhh! – Megszúrta magát egy tűvel. – Szerintetek a mazsók a Bölcsességet használják az ilyesmire? Ó, valóság hatalmas és jóságos ura, változtasd vissza ezeket a rongyokat ruhákká!

– Cleo – szólt rá Kyr. Cleo grimaszolt, de visszafogta magát.

Zen nem mondott semmit. Mindig csendes volt. Most, hogy csak hárman maradtak, ez még szembetűnőbb lett.

Kyr nem bánta volna a rekreációs váltást. Magsot nem látta azóta, hogy az Agrikolban találkoztak. Tudni akarta, hogy az ikertestvérét beosztották-e. Tudni akarta, hová.

Talán az Augustába, és éppen Artival járőrözik. Kyr válla megfeszült a gondolatra. Ha Mags máris részt vett egy csatában, miközben ő itt ragadt az Oikoszban, hogy varrjon….

Nem tudta befejezni a gondolatot. Egy futár szaladt be egy hártyapapírral Zen számára. Zen megvárta, amíg elmegy, csak aztán bontotta ki nagyon lassan. Kyr és Cleo különös, feszült csendben figyelték. Oikosz vagy Bölcsőde, gondolta Kyr. Mindkettő kiszámítható. De akkor miért félünk ennyire?

– Ó – mondta végül Zen.

– Mi az? – kérdezte Kyr.

Zen tétovázott. Aztán Kyr felé mutatta a kártyát. Kyr elvette. Veréb / Zenobia: OIKOSZ, olvasta. Az aláírás egy J és egy kunkor volt: Jole. Cleo Kyr vállához nyomakodott, ő is elolvasta, aztán élesen kifújta a levegőt.

– Mi az? – kérdezte ismét Kyr.

Zen ránézett, összevonta a szemöldökét, tovább bámulta, végül megszólalt:

– A népesedési célszám.

– Mi van vele?

Kyr életében először érezte meg a bizonytalanság hideg perzselését. Egyiküknek a Bölcsődébe kell mennie. És már csak ketten maradtak: két hadtenyésztett lány, a kompániájukon belül a legjobb kiképzési pontszámokkal. Még gondolt is erre, hogy talán Arti lesz az, mert a fiaiból jó katona válna. A Parancsnokság azonban nem érte be pusztán a jóval, nem igaz? Nekik… biztosan Cleo fiai kellettek. Biztosan Cleóé. Nem lehetett Kyr. Agyának hideg és logikus szeglete azonban azt súgta: Cleo sosem érte el a teljes magasságát és erejét, ezért, ha a legjobbat akarják…

Nem.

Zen visszavette Kyr kezéből a beosztását. Érzelemmentes arccal nézett Kyrről Cleóra.

Végül azt mondta:

– Egyikőtöket sem kedveltem soha. De azért sajnálom.

Azzal elment.

Kyr és Cleo tovább ültek a rozoga fémszékeken, köztük újonnan támadt ürességgel. A terem nagyon kihaltnak tűnt a hiányzó öt veréb miatt. Még mindkettejüknek ott volt az ölében a varrás. Kyr, hogy megtörje a borzalmas csendet, megszólalt:

– Hogy értette, hogy sosem kedvelt minket?

– Elég egyértelmű volt, Kyr – mondta Cleo. – Legalábbis én így gondolom.

Felvett egy tűt, és látszólag ötletszerűen átdöfte a szöveten. Aztán az egész tengerészkék anyaghalmot a földre dobta, és Kyrre nézett.

– Ismered Jole parancsnokot. Ő a nagybátyád. Tudnod kell. Te kerülsz oda, vagy én?

– Mi?

– A Bölcsődébe – mondta Cleo. – Te vagy én, Valkyr? Vagy mindketten, haha, az lenne ám a meglepetés! Tíz évig harcolni veled, hogy a legjobb legyek, aztán jutalmul mindketten terhesen tölthetjük a következő két évtizedet. Na? Nem tudod? – Arcán bonyolult és ismeretlen érzelem jelent meg. Kyr esküdni mert volna rá, hogy úgy ismeri az összes verebet, mint saját magát, de még sosem látta Cleót ilyennek. Halk, hideg hangon azt mondta: – De jobb szeretném most megtudni. Jobb szeretném tudni. Nem értem, miért húzzák ennyire. Talán van a parancsnokságon valaki, aki szeretne megizzasztani.

– Nem – jelentette ki Kyr. Már szilárdabb talajon állt. A Parancsnokságot az emberiség vezetői és szolgái alkották. Ők nem ilyenek voltak. Jole nagybácsi nem ilyen volt.

– És te tényleg elhiszed – mondta Cleo. – Bárcsak olyan lennék, mint te! Bárcsak én se vennék észre dolgokat! – Sötétbarna és megdöbbentően fényes szeme Kyrre tapadt. Kyrt furcsa módon Lisabelre emlékeztette, ahogy felemelte a csillogó poharat a mazsó hajó mellett. – Szóval nem tudod.

– Nem – mondta ismét Kyr. Nyelt egyet, mert váratlan és megmagyarázhatatlan módon gombócot érzett a torkában. – A Bölcsőde nem olyan rossz beosztás – mondta. – Egy… egy áldozat. Egy nemes áldozat. És kapnál. Luxuscikkeket. Csokoládét. Megnöveszthetnéd a hajadat.

Cleo hátradőlt a vészjóslón nyikorgó fémszékben, és behunyta a szemét. Beletúrt rövidre vágott haja szoros csigáiba.

– Milyen remek lenne – mondta kifejezéstelenül. – És annyi szex, amennyit csak akarsz.

– Igen? – kérdezte Kyr, aki soha nem gondolt bele igazán, de persze ez is igaz volt.

– Milyen jó buli – mondta Cleo. Kinyitotta szemét, és felvette a földről a varrását. – Dolgunk van, Valkyr. Gyerünk!

Kyr és Cleo aznap éjjel egyedül voltak a Veréb hálóteremben. Kyr rosszul aludt. Üres ágyak vették körül, még a kadétoknak kijáró egy szál takaró sem volt többé rajtuk. A fűtést az állomás fontos részeiben tartották fenn, és az öt másik emberi test nélkül nagyon hideg volt idebent.

Biztosan Cleo lesz az. Nem adhatják a Bölcsődét Kyrnek. Nem tehetik.

A Bölcsőde az olyan lányoknak való, mint Lisabel. Végtére is, valakinek meg kell tennie, és Lisabelből sosem vált volna harcos. Kyr hiába próbálta tanítani, és ha neki nem ment, másnak sem menne.

Nem arról volt szó, hogy a Bölcsőde nehéz. Kyr nem félt a nehézségektől, vagy a munkától, vagy a szolgálattól. A bölcsődei szolgálat szükséges volt. A háború előtt az embereknek egyszerűen csak gyerekeik születtek, vagy nem születtek, ahogy akarták: a Földön élő tizennégymilliárd ember és a kolóniabolygókon szétszórt többi nyolcmilliárd mellett nem számított. Most viszont igen. Ilyen kis génkészletnél, elérhető génszabászat nélkül mindent meg kellett tervezni. Senki nem engedhette meg magának, hogy éveket vegyen el a valódi munkától, csak hogy egy-két véletlenszerű utódot felneveljen a maga ostoba módján, ahogy épp eszébe jut. A Föld gyermekei a Föld jövőjét jelentették, valamint a Föld egyetlen reményét a bosszúra.

A Bölcsőde szárny női szülték a gyerekeket: kétévente egyet, gondosan megtervezett keresztezéseket, amelyek a lehető legtöbbet megőriztek a Föld genetikailag feljavított, hadtenyésztett vérvonalaiból. Ők is nevelték őket hétéves korig. Az igazságtalan kivételezés elkerülésére a Bölcsődében senki nem lehetett felelős azért a gyerekért, akit szült. Kyrt Ekker tizedes tanította meg a szem-kéz koordinációra, olvasni, ő verte meg a rossz viselkedésért, és ő dugta aludni az ágyba. Néhány éve halt meg. Kyr a temetésen nem ismerte fel az újrahasznosítható koporsóban heverő alak arcát. Ekker lefogyott, bőre szinte lefoszlott csontjairól, haja megőszült és meggyérült.

Mags sírt egy keveset.

Kyr persze ismerte a saját leszármazását. Jole parancsnok elmagyarázta, miért mutatott érdeklődést iránta és Mags iránt, miért volt belőlük kettő, miért hívhatták bácsinak. Az apjuk Jole-lal együtt a Hagenen szárnyban szolgált. Az anyjuk parancsnokhelyettes volt a Victrix nevű rombolón. Ursa hagyományos módon fogant a világ vége előtt. Kyr és Mags azonban azután születtek, hogy mindkét genetikai szülőjük meghalt, azzal a szándékkal, hogy megőrizzenek egy értékes keresztezést.

A legmélyebb tiszteletet érezte Ekker tizedes iránt. Bizonyos szempontból még Lisabelt is tisztelte. Lisabelnek jól fog menni a gyerekek ágyba bújtatása, az írás-olvasás megtanítása, az egészségük megőrzése, amíg nem lesznek elég idősek a valódi életükhöz, a kompániához és az agogéhoz. Kyr ellenben…

A gondolatai egy helyben köröztek. Végül úgy aludt el, hogy Cleo egyenletes légzését hallgatta. Válla és gerince merev volt a hidegtől és a feszültségtől. Nem adhatják neki a Bölcsődét. Ő harcos, az emberiség katonája. Pocsékolás lenne.

Másnap Kyrt és Cleót nem várta beosztás, és a női kadétbarakk előtti folyosón lévő táblára sem volt kiírva a Veréb kompánia váltásrendje. Nem volt semmi. Ők ketten csak álltak ott, miközben a fiatalabb lánykompániák kerülgették őket. Most a tizenhat éves lányokból álló Pinty volt a rangidős kompánia a táblán. Alattuk a Seregély. Kyrnek senki nem mondott semmit. Soha nem vette a fáradságot, hogy megtanulja a fiatalabb lányok nevét. Egy pinty megállt, mintha meg akarná szólítani Cleót, de Cleo megsemmisítő pillantást vetett rá – Kyr még oldalt állva is érezte az erejét –, és a fiatalabb lány meggondolta magát.

– Nos – szólalt meg Cleo, amikor a folyosó kiürült, mindenki lezuhanyozott és szétszéledt a váltására. – Csak találgassunk?

– Rekreáció – mondta Kyr. – Rekreációs váltásunk van.

Kis csend támadt.

– Jól van, miért is ne – mondta Cleo. – Rekreációs idő. Valószínűleg hónapokig ez lesz az utolsó. Lehet, még évekig is. Az ember nem kap szabadságot, ha…

– Hagyd abba – torkollta le Kyr.

– Még mindig azt hiszed, hogy nem akarnak megizzasztani? – kérdezte Cleo. – Mi másról lenne szó?

– Nem vagyunk ennyire fontosak – mondta Kyr. – A Parancsnokságnak van jobb dolga is. Még csak nem jutottak el hozzánk.

– Kíváncsi vagyok, a fiúkat mind beosztották-e – jegyezte meg Cleo.

Anélkül, hogy konkrétan megbeszélték volna, mindketten átbújtak a szigorúan véve tiltott repedésen az állomás falainak sziklájában, amely a fiúkadétok barakkja előtti folyosóra vitt. Ez a részleg sokkal nagyobb volt – mivel a fiúkadétok csaknem kétszer annyian voltak – és sokkal hivatalosabb is: még padsorok is akadtak, mert a fiúkat néha itt igazították el vagy itt oktatták. Ha a lánykadétok váltásbeosztása engedte, ők is összezsúfolódhattak hátul, amit általában meg is tettek.

Az itteni váltásrendtábla is nagyobb volt, mert mindegyik korcsoportra két fiúkadét kompánia jutott. A Kojot és a Macska a Verébhez hasonlóan hiányzott róla.

Cleo megszólalt:

– Legalább Mags miatt nem kell aggódnod. Ő biztosan harci szárnyba kerül. – Amikor Kyr nem felelt, folytatta, mintha csak békét ajánlana: – Megkereshetjük, ha gondolod.

– Ne – mondta Kyr. A frissen beosztott felnőttek rögtön a szárnykiképzésbe kerültek, Mags elfoglalt lesz. – Csináljunk valami hasznosat.

Cleo nevetett.

– Például micsodát?

A Kiképzésre mentek. Nem voltak szabad agogészobák – mindegyiket harci szárnyak váltásai vagy a kiképzésüket teljesítő kadétok foglalták el –, ezért nem tudták lefuttatni az Ítéletnapot vagy valamelyik másik epizódot. Inkább a tornaszőnyegekhez mentek.

Kyr a Kiképzés homályos, barlangszerű nagytermében tanult meg harcolni. Az agogéban megszámlálhatatlanul sok mazsó légióval szállt szembe, Magsszal is megverekedett, amikor a rekreációs váltásaik fedték egymást, és más kojotokkal is, miután azok látták őt Mags ellen, mert egyetlen épeszű kadét sem mondott le a lehetőségről, hogy fejlessze önmagát. De a legtöbbet a verebekkel harcolt: velük és ellenük. Jól ismerte a testüket, az erősségeiket és gyengeségeiket, a sebesüléseiket – a törött ujjakat, az állandósult sajgásokat, Jeanne tizenkét éves korában kifordult bokáját, ami még mindig gondot okozott, ha nem melegített be rendesen.

És mindenekelőtt ismerte Cleót, mert mindig Cleo volt az a csapattársa, akihez mérte magát. Kyr hétévesen nem tudta megverni. Tizenkét éves korukban Cleo gyerekkori testmagasságelőnye kezdett szertefoszlani, és a versengésük kiegyenlített lett. Tizenhét éves korukban Kyr párharcban három meccsből kettőt megnyert, de még most sem lazíthatott, ha Cleo került vele szembe a tornaszőnyegen. Cleo épp olyan jól ismerte Kyr szokásait és gyengéit, ahogy Kyr az övéit, márpedig a harcban Cleo agresszív volt, könyörtelen és gyors, ahogyan csak egy hadtenyésztett bír lenni.

Megküzdöttek. Kyr győzött. Megint. Kyr most is győzött, de csak hajszálon múlt. A harmadik meccset Cleo nyerte. A szolgálatban lévő edző némán átterelte a termen a rá bízott kadétokat – a Tigris kompánia hétéves hadtenyésztett fiait –, hogy végignézhessék. Kyr kiszűrte a férfi háttérben hallatszó megjegyzéseinek és kritikáinak sortüzét; nem neki szóltak. Ő és Cleo csak egymásra figyeltek, támadtak, védekeztek, ismét lesújtottak, elhátráltak, köröztek, és közben hevesen ziháltak – és mennyire jó érzés volt! Cleo még egy győzelmet aratott Kyr felett. A következő meccsben Kyr visszavágott, és keményen földre vitte, arccal a szőnyegre szorította, és hátracsavarta a karját.

– Baszd meg! – mondta Cleo, amikor Kyr engedte felállni. Fogai kilátszottak csillogó vigyorából.

Lehet, hogy soha többet nem csinálunk ilyet, kapta Kyr magát a gondolaton. Amilyen hevesen csak tudta, eltaszította magától.

A váltást jelző csengő megszólalt, és elhallgatott. A tigrisek elszaladtak a következő váltásukra, és nézőként a Scythica szárny egyik szakasza váltotta őket, felnőtt férfiak tengerészkék egyenruhában, gallérjukon a Scythica ezüst lójelvényével. Kyr még mindig nem figyelt rájuk, de megpillantott egy ismerős, fiatal arcot. Amikor legutóbb látta a fiút, még kojot volt, Mags egyik csapattársa, és valószínűleg ő árulta el a többieknek a nevüket – Cleopatra, Valkyr –, mert Kyr meghallotta, hogy a férfiak hangosan kiabálni kezdenek, és éljeneznek, amikor egyikük bevitt egy ütést. Kizárta őket, ahogyan a tigriseket is, bár egyre hangosabbak és követelőzőbbek lettek. Csak ez az ütésváltás számított, meg a következő, és az azutáni…

Cleo erősen a földhöz teremtette Kyrt. Éljenzés harsant, és szokatlan módon egy hangos nevetés. Kyr felnézett. Cleo felé nyújtotta a kezét. Arca ismét hideg és kifejezéstelen lett, de ezúttal nem Kyrnek szólt.

– Végeztünk – mondta, és talpra húzta Kyrt. – Menjünk!

Semmi mást nem mondott addig, amíg ki nem jutottak a Kiképzésről. Mindkettejüket izzadság borította, de Cleo úgy ment el a zuhanyzó mellett, mintha ott se lenne. Kyr észrevette, hogy szétbomlott a copfja, ezért újrakötötte.

– Faszkalap seggfejek – mondta Cleo. – Visszamegyek a barakkba lefürdeni. Gyere!

Kyr lezuhanyozott, és reszketve ült a fűtetlen hálószobában, miközben copfjából hideg víz csöpögött a tarkójára. Cleo megszólalt:

– Még mindig nincs beosztás.

Kyr nem válaszolt.

– Hallottad őket? – kérdezte Cleo. – Hallottad, mit mondanak?

– Nem számít – mondta Kyr. – Nem fontos. Ilyenek a katonák. Nehéz a szolgálat. Szabad nekik…

Elhallgatott, mert még mindig nem volt biztos abban, hogy pontosan mit is csináltak az őket figyelő katonák, vagy hogy miért okoz olyan viszkető rossz érzést rágondolni.

– Nem lényeges – mondta.

Cleo leült az ágyára, a tenyerébe temette az arcát, majd azt mondta:

– Bárcsak halott lennék!

Kyr először nem értette, mit mondott. Aztán válaszolt:

– Ezt nem mondod komolyan.

– Fogalmad sincs, mit gondolok, Kyr, nem tudsz te semmit – förmedt rá Cleo. – Mégis! Mire! Várnak! Csak mondják már meg, legyünk túl rajta. – Egy pillanatra elhallgatott. Aztán kijelentette: – Én leszek az. Én kerülök a Bölcsődébe, nem igaz? Én és Lisabel.

– Nem tudom – mondta Kyr.

– Biztosan nem te – mondta Cleo. – Te vagy a legjobb közülünk. A mi félelmet nem ismerő vezérünk. Jole kedvence. Nem te leszel az, tehát én leszek. – Átfordult, és hanyatt feküdt. – Csak szeretnék túllenni rajta. Nem bírom ezt idegekkel.

Kyr felállt.

– Mi az?

– Megkérdezem – mondta Kyr. – Ahogy te is mondtad, ő a nagybátyám. – Nyelt egyet. – Megyek, és megkérdezem Jole parancsnokot.

Jole lakása a Parancsnokság lakrészei között bújt meg, az Agrikolhoz közel. Át lehetett volna vágni a Bölcsődén, de Kyr inkább a hosszabb utat választotta az Augusta-hangáron át. Jole lakása két szobából állt, egy szerény nappaliból és egy szerzetesi cellának beillő hálókamrából. Több is járt volna neki. Kyr még jobban tisztelte és szerette azért, mert nem élt az előjogával. Jole tökéletesen önzetlen volt. Mindent, amit tett, az emberiségért tette. Még azt a minimális luxusjuttatást sem fogadta el, amihez bármelyik szolgáló katonának joga volt.

Kyr rászorította a tenyerét az ajtóra, mire az félresiklott. Melegséget érzett. Amikor legutóbb itt járt, hétéves volt, és az első késésért kapott fekete pontja miatt sírt. Akkor még nem tudta, hogy nem igazságos, ha Jole bácsikájához rohan panaszkodni a büntetés miatt. A férfi egy régi, mintás zsebkendővel letörölte a könnyeit, és gondosan elmagyarázta: igaz, hogy Kyr és Mags kedvesek a szívének. Igaz, hogy ők egy család, és különlegesek. De minden igazi ember egy családot alkot, és mindannyian különlegesek: egész Gaea egy ügyet szolgál. A verebek Kyr nővérei. Kyr úgy távozott, hogy Jole bácsi komoly arckifejezése új eltökéltséget szított a szívében. Rengeteget jelentett, hogy egy ilyen ember komolyan vette őt. Jole bácsi hős volt. Kyr akkor döntötte el, hogy ő is hős lesz.

Jole akkor azt mondta, ne jöjjön vissza, és a lány engedelmeskedett is. De még mindig a prioritást élvezők engedélyeivel rendelkezett a szobákhoz. Ő és a férfi még mindig egy családhoz tartoztak.

Jole nem volt bent. A nappali épp olyan egyszerű volt, ahogyan Kyr emlékezett rá. Az asztalon egy régi, bekeretezett fénykép állt Kyr genetikai anyjáról, egy nagydarab, mosolygó, szőke nőről, akinek nevét a kép sarkába írták: Elora. Mellette egy rendszerterminál volt, amit Kyrnek esze ágában sem volt megérinteni – a Parancsnokságnak mindenféle engedélyei voltak, messze az ő szintje fölött. Nem ment oda azért sem, hogy megnézze a fényképet. Csak leült az ajtóhoz legközelebbi kemény székbe, és várt.

Amikor kicsi volt, ebben a szobában volt egy kihúzható ágy. A nővéréé, Ursáé. Ursának persze megvolt a maga kompániája, de itt aludt. Jole megígérte az anyjuknak a világvége előtt, hogy vigyázni fog rá, és Jole bácsi sosem feledkezett meg az ígéreteiről. Kyr gyerekkorában a legnagyobb jutalom az volt, ha elhívták a Bölcsődéből, és ezekbe az egyszerű szobákba vezették a Parancsnokságon, hogy láthassa a nővérét és a nagybátyját. Senki másnak nem volt úgy nővére, mint Kyrnek és Magsnak. Senki másnak nem volt nagybátyja. A nyolc évvel idősebb Ursa szerette ölébe venni Kyrt, és megmutatni neki az anyjuk fényképét. Mags is áthajolt a válla fölött, de Ursának Kyr volt a kedvence.

Talán Ursa a különleges bánásmódtól tévedt rossz útra.

Kyr nem akart elaludni, de a Veréb hálóteremben eltöltött hosszú és álmatlan éjszaka, amit több órányi kiképzés követett, megbosszulta magát. A szeme minduntalan lecsukódott. Nem aludt el, csupán várakozott. Behunyt szemmel is tudott várni. Itt úgysem kellett semmi miatt ébernek lennie. Ezek a szobák a legbiztonságosabbak az egész világon.

Egy csattanás és egy kiáltás ébresztette fel. Olyan hevesen riadt fel, hogy majdnem leesett a székről. Jole állt az ajtóban, mellkasa hevesen emelkedett és süllyedt, ahogy befelé célzott az oldalfegyverével. Kyr rámeredt. A csattanás valószínűleg a kicsapódó ajtó hangja volt.

– Valkyr – szólalt meg Jole egy hosszúra nyúlt pillanat után. Nagy levegőt vett, és leeresztette a fegyverét. – Bocsáss meg. Váratlan belépést láttam a naplóban.

– Uram?

– Nem először fordulna elő, hogy valaki aljas szándékkal eljut a Parancsnokságig, kicsim. Nem rád számítottam.

Kyr teste megfeszült felháborodásában és riadalmában.

– Embereket küldtek, hogy ártsanak neked?

– Árulók és beszivárgó egységek – mondta Jole. – Valamint az eltévelyedettek, az ostobák és a gyengék. Megesett már.

Kyr alig bírta ésszel felfogni. Orgyilkosok? Itt?

– De… de még testőröd sincsen!