TARTALOMJEGYZÉK

Egy álmodozó első csókja

RÓZSA

EGY ÁLMODOZÓ ELSŐ CSÓKJA

IGAZ SZERELMES TÖRTÉNET NAPLÓRÉSZLETEKKEL, MESSENGER-BESZÉLGETÉSEKKEL, VERSEKKEL

Könyv Guru

Budapest, 2025

Keressük az édesebbet, szökni akarunk a valóságból. Miközben az igazság, ami választ hordoz nehézségeinkre, ott virít a szemünk előtt, csak nem merünk szembenézni vele. Ez a könyv a meztelen igazság a szerelemről, és egy tanulságos történet sokunkról, akiknek sosem volt igazán önbecsülése.

A pécsi orvostanhallgatók kollégiuma csendesen omladozott. Higgadt stréberek, halk, rövid beszélgetések, néhány bulit leszámítva öregek otthona bingo nélkül. Majd felvették Oszkárt.

Az első emeletre költözött be, balról az első szobába. Rendszeresen meghívta magához legjobb haverjait is a bölcsészettudományi karról, akikkel hangos zene, sok röhögés és csörömpölés közepette társalogtak a szint konyhájában.

Én ezzel a konyhával szemben laktam. A szobatársaimat a sírás kerülgette, amikor meghallották, hogy gyülekeznek, állandó szélmalomharcot űztek velük. Én viszont élveztem, hogy végre van élet a folyosón.

Hallgatag, visszafogott lány voltam, és olyan fiatalnak néztem ki, hogy első ránézésre mindenki azt gondolhatta rólam, általános iskolás lehetek, biztos valaki húga vagyok. Még sosem volt barátom, leszámítva a Sanyival úgynevezett kapcsolatban töltött egy hetet, amikor egyszer megfogta a térdemet. Halvány sejtésem sem volt, hogy tanulhat-e olyan fiú ezen az egyetemen, aki nőként tudna tekinteni rám. Teljesen vakon voltam, és ez általában véve összezavart és elszomorított.

A kollégiumban leginkább két évfolyamtársammal barátkoztam, Balázzsal és Sanyival. Ő kettejükkel kártyáztam a konyhában, amikor az új fiú megjelent.

– Mit játszotok? – kérdezte.

– Pókert – válaszoltam.

– Preferánszozni tudtok?

– Na, egy kártyajáték, amit nem ismerek – szóltam nagy arccal, hogy tudja, kivel van dolga, ha kártyáról van szó.

– Azt magyar kártyával kell.

– Van nekem az is.

– Mit tudsz játszani vele?

– Hetes, hazudozás, snapszli, mexikó, raub…

– Na, a preferánsz olyan, mint a mexikó, csak nem olyan unalmas.

– Megtanítasz?

– Á, lányok azt nem tudják megtanulni – vigyorgott.

– Pff! Arra kíváncsi vagyok.

Így kerültem én Kánya társaságába. Persze bármilyen gyanú nélkül, hogy annyi minden megváltozik majd.

2021. 03. 16. Elkezdtem haverkodni egy bölcsészbandával. Nagyon jó fejek, viccesek, bírom őket. Nők napjára rózsát is kaptam tőlük. Csak alkoholisták, perverzek, és sokat káromkodnak. Van köztük egy Bunker nevezetű és egy bunkó. Elnevezett Partedlinek. Mert olyan pici vagyok. xD Na, és köztük van Oszkár.

Oszkár, vagy, ahogy a legtöbben nevezték: Kánya, illetve a „Madár”.

– De miért Kánya? – kérdeztem.

– Mert olyan a feje, mint egy kányának – válaszolt Bunker.

– Biztos. Végül is – emeltem meg a szemöldököm, és néztem Kányára. – És Peli?

– Hát, ott voltunk valami házibuliban, és mondom, kéne neki egy név. Pelinkovacot ittunk, aztán így jött, hogy legyen Peli. Most te keversz, Partedli.

– Már megint én vagyok? Most kevertem.

– Hát, tudod, Peli nem keverhet.

– Mert íjászkodik – nevetett Kánya.

– Tényleg? De várj! Mi köze annak?

– Érzéketlenné váltak az ujjaim – magyarázta Peli az ujjai hegyét összedörzsölve.

– Ilyet se hallottam még. Szóval, Bunker, te osztod itt a neveket. De akkor téged ki nevezett el így?

– Kánya.

– Nem egy bunkó? – nevetett Kánya.

– Ja, érzem az összefüggést – válaszoltam. – Emelj, Peli! Vagy azt se tudsz? – mosolyogtam.

– De minek emelni? Ez fétised, vagy mi? – kiáltott fel Kánya.

– Add, majd én kielégítelek! – nyúlt a kártyákhoz Bunker.

– De hülyék vagytok! – nevettem. – Ti komolyan nem szoktatok emelni? Mi mindig.

Többnyire preferánszot vagy lórumot játszottunk, míg ők boroztak, én pedig esetleg kakaós tejet ittam. Nem illettem a társaságba. Én sem értettem, mit keresek ott. De hívtak, és mentem. Legjobb volt arra visszaérni az egyetemről, hogy „kerestek a bölcsészek”.

Pár percre rá, hogy ismerősök lettünk Facebookon, már rám is írt. De ne vegyél rá mérget! Régen volt.

2021. 02. 24.

zárójelbe azt kellene írni hogy Partedli

persze:D

2021. 03. 24.

szia:) küldd már el azt a szivacsos képet, csak h meglegyen nekem:3

he?

:D ember fényképeztél amikor a plafonra ragadt a szivacs, nem?

ja az a szivacs

:DD miért melyikre gondoltál?

amivel egyszer a vérem töröltem föl

2021. 03. 26. Sokszor kiveszek valamilyen verseskötetet. Most Kánya ajánlására Pilinszkyt olvastam, és imádom.

Nyolcoldalnyi versrészletet írtam ki a naplómba, annyira megérintettek. Annyi fájdalommal olyan kevés sorban azelőtt sosem találkoztam. Milyen érzékeny lehet, gondoltam, hogy ilyeneket olvas.

De nem a konyhában szólt hozzám először. A pincében. Gólyaavatás volt, lavórból itatták velünk a piát. És minden elsősnek be kellett mutatkoznia. Emlékszem, Kánya nevetett a bemutatkozásomon. Egy kártyázás alkalmával el is mesélte a többieknek a viccet, amit a szülővárosomról mondtam. Akkor, első este pár pillanatra odaült mellém. Megkérdezte, ismerem-e a Lénárdot, ő is zombori. Mondtam, hogy igen, emlékszem rá a suliból. Annyi közünk volt egymáshoz, hogy egyszer kanalat kértek tőlem, mert lenyelte a nyelvét.

Nevetségesnek tartottam őt. Hülye röhögéssel jelent meg valami fura tűzoltójelmezben, mivel a gólyaavató tűzvédelmiként volt hirdetve. Meglepetés lett volna a sok ingyen ital, ha nem szólnak előre a felsőbb éves szobatársaink. Elmentem, bár nem akartam inni a krónikus betegségemre szedett gyógyszereim miatt.

Nem mondhatom, hogy akkor kicsit is elkezdett érdekelni. Csak később, ahogy megismertem.

2021. 04. 07. Tegnap délután felhozták Kányát véresen, magánkívül a koleszba. Túl sokat ivott, aztán elesett, és eléggé meg voltunk ijedve, főleg én. Akkor döbbentem rá igazán, mennyire bírom. Imádom az irodalom iránti szenvedélyét. És valami lelki kapcsot érzek köztünk azóta, hogy ajánlott egy költőt, és a kedvencem lett.

2021. 05. 04. Kányának fáj minden szava hozzám. Ez az arc elront mindent! Mindig én vagyok a kicsi, a kislány.

Ő férfi. Azok a mozdulatok! Az a kéz! Mindig összefirkálja valamivel. És odavonzza a tekintetemet.

Pont egy ilyen alakra vágyom, mint ő. Olyan rendkívüli és izgalmas! A férjem majd legyen nyugodt természetű, de amíg fiatal vagyok, ilyenre van szükségem. Vele nem unatkoznék.

A mondatai felém folyton a fejemben pörögnek:

– Úgy könnyebb, ha úgy rakod a kezeidet?

Egy este bementem a konyhába tanulni, már éjfél körül lehetett. Ott ült Tiborral, aki tíz perc múlva kiment, akkor szólt hozzám ezzel Kánya. X alakba rakott kézzel fogtam hátulról a könyvemet. Rötyögött hozzá, én is nevettem, de nem szóltam semmit. Jó lett volna ott ülni vele órákig, de a következő percben elköszöntem tőle, és elmentem aludni.

– Olyan segghülye vagy, mint a seggem!

Azt hiszem, kártyáztunk, és valamit nem értettem. Ők ilyen baszogatós társaság, inkább csak jobban közöttük éreztem magam, mint hogy megsértődtem volna. Végül kultusz lett ebből a mondásból, Bunker folyton felemlíti, és mindig jót nevetünk rajta.

– Neked is. Csinálj sok bébis dolgot!

Jó hétvégét kívántam neki, és ezzel válaszolt. Nagyon kellett sietnem a fuvarra; ő jött kifelé a koleszból, én befelé mentem. Mondtam neki, hogy nagyon sietek, ne röhögjön ki, és előrefutottam, hogy a tömeg elé érjek a lépcsőnél. Jót röhögött rajtam. Utána találkoztunk az emeleten is, akkor köszönt el ezzel.

– Az 1970. december 22-t nézd meg! Az nagyon jó.

Ezt a verset ajánlotta Pilinszkytől. Imádtam. Minden alkalommal átfut a hideg a hátamon, amikor elolvasom. Megtanultam fejből.

– És nem voltam egyáltalán másnapos. A Bálinték úgy dicsérték az enzimjeimet.

Mesélte lelkesen azután, hogy véresen és mozgásképtelenül hozták vissza a kollégiumba. Akkor úgy aggódtam érte, mintha az anyja lennék. Vagy szerelmes.

– Azt hittem, megrészegítettelek a férfi erőmmel.

Kártyáztunk egy késő este Balázzsal és vele, egyszer furán néztem, vagy nem is tudom, és ezt mondta. Ilyenkor mindig reményt kapok, hogy számításba vesz engem.

– Van valami gonoszság a szemében.

Csak egy kisgyereket lát bennem? Vagy nem talán? Annyira össze vagyok zavarodva… Kereste a kis piros vajlingját vagy fémpoharát, csak nekem olyan vajlingos, és odaszóltam hozzá viccből, hogy mondtam már, hogy nálam keresse, ha elveszik, mert elloptam. Akkor odajött, és kicsit megmasszírozta a vállam. Megmasszírozta a vállam! Pár másodpercig, de akkor is. Majd, ahogy haladt kifelé, még beszélgettünk, s a végén visszatekintve az ajtóból szólt így valakihez.

– Benne lennél egy szadomazóban?

Miért kérdez ilyet?! Miért?! Miért?! Miért?!

– Hogy lehet ennyire cuki?

Kérdezte maga elé rakva az apró notebookomat, hogy rakjon-e rá reklámblokkolót. Úgy, hogy az enyém – válaszoltam volna, de csak hallgattam. Nácsörelli. Talán tényleg. Azért tartotta annak.

Ez most a szerelmi életem. Az álmodozás. Igazán gyönyörű.

Egyszer fogadni akart, hogy csúszni fogok egy évet. Mondom, nyugodt szívvel fogadok, jók a jegyeim. Azt beszéltük, ha veszítek, esszét írok egy regényről, ha ő, megtanul deriválni. Végül szigorúnak tartottuk egymás feltételeit.

Valaki bunkónak tartotta, de számomra akkor vonzó volt a gyakran flegma, lekezelő stílusa. Úgy tűnt, mindent ismer, és azt is éreztette, nálad jobban.

De nagyon tudott szeretni. Embereket, verseket, filmeket, italokat, poénokat… Állítólag fesztiválokon kábítószerekkel is élt. Önpusztító életmódot folytatott, de nem zavart. Azt láttam benne, hogy fáj neki, hogy abból a tömérdek szeretetből, amit ad a világnak, keveset kap vissza. Hogy elutasították, bántották. Elképzelésem szerint ezért hallgatott olyan melankolikus zenéket is. Csodáltam amiatt, hogy nem adja fel. Akkor is szinte mindenkivel, aki szembejött, próbált kapcsolatot kialakítani.

Én nem ilyen voltam. Nincs egy olyan barátságom sem, amit én kezdeményeztem volna. És szerintem az összes barátságomban együttvéve nincs annyi szeretet, mint neki egyetlenben. Nem tudom, mi volt olyan egészségtelen abban, ahogy felnőttem. Ha férfiról is volt szó, nem tudtam közeledni felé, vagy ha igen, már-már ijesztően furcsán. Reménytelennek éreztem a helyzetem. Talán ez volt a legnagyobb hibám. Hogy nem tudtam hinni a boldog befejezésben.

Akkor még nagyon gyorsan szerelmes lettem. Minden második fiú le tudta kötni az ábrándjaimat. Ő különleges volt közöttük. Az a lélek! Csak az a szenvedély a bohém élet iránt jelentette nekem akkor az életet. Más csak unalmas tengés-lengés volt. Izgalmas lelkénél semmi nem vonzotta jobban figyelmem.

2021. 05. 17.

menj már föl Kornélhoz és kérdezd meg, jön-e bundáskenyeret enni

ok:)

2021. 05. 21. Az én fejemben minden, ami a szerelmi életemhez fűződik, mintha nem forrna össze az életem többi részével, hanem a „csoda, nem is tudom, igaz-e” nevezetű fiókban van. A szerelem a fejemben olyan magas rangban áll, olyan hatalmas, hogy nem is tudom, megérdemlem-e, nem is hiszem el, hogy én is megkaphatom.

Szóval a madár. Kétszer is megdicsérte, milyen cuki partedlis táskám van, és azt mondta, ellopná. Azért kétszer, mert először részeg volt, és nem emlékezett rá. Másodszor közöltem vele, hogy múltkor már mondta, erre ő: „Akkor tényleg nagyon cuki lehet, ha már kétszer mondtam.” Hát nem aranyos?:)

Na, ilyenkor szédülök csak igazán! Eszembe jutott, amikor a szobájában… Azt mondja egyszer, mind elmentek a szobatársai, meg akarom-e nézni, hogy most hogy néz ki a szoba. Én először magamban így mii? Azután meg mondja, hogy átrendezte a szobát. Mondom, azt megnézem. Jaj! Őrült a fickó. Lomtalanítás volt valahol, és színültig telepakolta a szobát cuccokkal. Gyűjtögetési mániája van. Hozott egy gigászi fotelt. A hátán.:’D Hát én csak szimplán… Beszarok.

Később a konyhában helyezte el.

És volt ott festmény, francia billentyűzet, fémdoboz az alján egy ujjnyi szárított marihuánával, kávézóasztal… És adott egy gumicsontot, azt mondta, a haverja hozta el, nem tudja, minek, nekik nincs kutyájuk. A Cooper majd örül neki. És voltak dákók. Az a kép, amikor ott áll fél méterrel előttem, és húzogatja rajta a ráhajlított ujjait!

Kányáékkal lógni társasági életem fénypontjának dereng. Pedig mindvégig kicsit kívülálló maradtam. Sokat változtam a hatásukra, elkezdtem hasonlóan öltözködni, mint ők, feketében, kockás ingben jártam.

– Hol vetted ezt az inget, Partedli, a gyerekrészlegen? – kérdezte Bunker.

– Igen. Honnan tudtad?

– Tényleg? – röhögtek.

– Tényleg. De ez teljesen véletlen. Amúgy nem szoktam a gyerekrészlegen vásárolni.

Szerettem Bunker visszatérő vicceit arról, hogy a néprajzosoknak mennyire nem kell tanulniuk soha, meg hogy Kánya, érted, nem zenét hallgat az utcán sétálva fülhallgatón, hanem verset.

Pelinek és Bunkernek volt barátnője. Peli rögtön a telefonjához kapott, ha üzenete érkezett tőle, Bunker viszont pimasz, úgy láttam, túlságosan szereti a nőket ahhoz, hogy ne kacsingasson oldalra, amikor csak alkalma nyílik rá.

– Nagy kő alatt nagy kígyó lakik – mondta egyszer kacsintva, pocakjára csapva.

Sokszor nőnek éreztem magam közöttük. De amikor egyszer kisminkelve, kiöltözve futottam össze Bunkerrel a folyosón, sajnálkozó arccal beszélt hozzám. Olyasmi játszódhatott le a fejében, hogy szegény, bárhogy erőlködik, úgysem fog egy fiú sem odamenni hozzá.

– Pasizni mész?

– Bulizni – vigyorogtam.

– Az ugyanaz.

– Nem, én nem azért megyek.

– Mindenki azért megy.

Egyszer a könyvtár előtt futottam össze vele. Az ajkamat nézve az arcomhoz nyúlt, és finoman kihúzta egy vékony tincs végét a számból. Én közben arról magyaráztam, hogy az öregedésről vettem ki könyvet egy szabad témájú beadandóhoz, hátha megtanulok öregedni. Sokszor visszaidéztem utána ezt a jelenetet.

Nem értettem ezt az ellentmondást. Ahelyett, hogy előrefelé haladtam volna, egyre kevésbé tudtam, mit gondoljak, hogy tekintenek rám a férfiak. A szobatársam pasija azzal próbált vigasztalni, hogy nem minden pasi szereti a nagy mellű nőket. Kányának is volt egyszer egy megszólalása, hogy azért jók a kis mellű nők, mert… De a végét nem hallottam tisztán. Nem mertem visszakérdezni, azt akartam, hogy azt higgyék, nem izgat az egész. Pedig nem volt, ami fontosabb. Nagy krízisben voltam. Úgy éreztem, nem szerethetek, még csak a szinglik brigádjába sem tartozom.

De Kánya is, aki az egyetlen szingli volt ebben az arany társaságban, sokszor okot adott a bizakodásra. Amikor egyszer arra érkezett a konyhába, hogy nélküle kártyázunk, furcsán viselkedett. Az egyik pillanatban valamin röhögve vadul rugdosni kezdte Bunker oldalát. Először viccesnek tűnt, de amikor Bunker az oldalát fogva, mérges arccal kérte, hogy fejezze be, már ijesztőnek hatott. Akkor először mellém ült, és akkor is ért hozzám először, a hátamra téve a kezét. Eljátszottam a gondolattal, hogy a féltékenység hozta ki belőle mindezt.

Párszor elhívtam közénk egy középiskolai barátnőmet, Laurát.

– Nem értem, mi ez, átkerültünk egy párhuzamos univerzumba, ahol Partedlinek vannak barátai – szólt be Bunker, ahogy kísértük őt és Laurát a villamoshoz.

Május elsejére egy tanyasi bulit terveztek. Engem nem hívtak meg. Lassan megelégeltek talán, már nem voltam biztos benne, hogy szívesen látnak a köreikben. Nem hívtak annyit. Szinte rendszeressé vált, hogy akkorra hagytam a mosogatást, amikor meghallottam a hangjukat, hátha akkor megkérdik, csatlakozom-e. Bunker oda is jött egyszer, hogy ez valami nagyon rendellenes, hogy én állandóan mosogatok. De ők is, ahogy közeledett a félév vége és a vizsgák, egyre kevesebbet jöttek össze, legalábbis a konyhában.

Nagyon bizonytalannak éreztem magam. A sok piszkálódás ellenére a kollégiumban mégis az ő társaságukban éreztem a legjobban magam. Ők voltak a menedék a szobatársaim elől. Akik, sokáig azt hittem, csak túl jó barátnők korábbról ahhoz, hogy kicsit se érezzem kiközösítve magam. De az egyik hármójuk közül, Mása, aki később jó barátnőm lett, elmondta, hogyan szórakozik rajtam a másik kettő. Bántották a cuccaim, egyszer kimentek a kollégium elé, és kifújták a dezodoromat, majd nevettek, amikor azt mondtam: „Már kifogyott? Most vettem.” A laptopomba is beléptek volna, ha nem védem jelszóval.

Az egyetemi barátnőimmel sem passzoltunk igazán, így ők sem adták meg azt az érzést, hogy valahova tartozom, valakihez kapcsolódom. Jártam az egyetemi pszichológushoz, neki meséltem erről. Egy korábbi nagy, reménytelen szerelmet próbáltam magamban lezárni, ami talán az alapja volt a keserűségemnek. Eddigi életem legnehezebb időszaka volt. Először pszichológus, majd pszichiáter hallgatott. Ő világított rá, hogy ha lenne egy kiforrott és hozzám közel álló baráti köröm, nem lennének ilyen lelki gondjaim. Akkor, emlékszem, mennyire megvilágosodva éreztem magam. De később rájöttem, hiába tudom mindezt, ha nem találok társakra.

Kánya volt az egyetlen reményem. És túlságosan kapaszkodtam ebbe a reménybe.

2021. 05. 21. Mi?!?!?! Muszáj vinnem párt a lagziba? Július huszonnegyedikén lesz a Gábor esküvője, és apa azt mondta, ha nem hívok valakit, ő teszi. Öljetek meg!

2021. 06. 08. Anya és Nenad egész nyáron Magyarországon lesznek, kimennek dolgozni. A Viki Újvidéken lesz az apjánál. Enyém a lakás. Ez még nem tudom, mire jó, de olyan szabadságérzetet kaptam tőle, amilyet még soha nem éreztem. Még ki kell találnom, mit kezdjek az üres lakással, de tuti fasza lesz. xD Ha meg nem, igazából már ez az érzés megérte. Mindjárt itt a nyár. A legszabadabb nyár!

2021. 07. 01.

[kutya gumicsonttal játszik] el volt ragadtatva:D

2021. 07. 02.

akkor örülök neki. szép kutyád van, nagyobb, mint te

persze, az hogy bébi vagyok nem maradhat ki a mondandódból:D Kánya, nem lenne kedved véletlenül eljönni velem egy lagziba július 24-én Újvidéken?

2021. 07. 03.

okéj. kihez és hol

ismered a Gyurcsik Gábort? neki lesz az esküvője, unokatesóm. de majd mondom a részleteket. nem tudom még

ismerős a neve

Juhász termet tudod? oda kéne gyere fél kettő körül. amúgy köszi, hogy eljössz

hol van az? fogalmam sincs

szerintem te jobban ismered Újvidéket:D

jó, megoldom. de még írj legalább egy héttel előtte

nehogy elfelejtsd?:D

elfelejtem egyébként ez fix

jó, egy héttel előtte írok és utána az esküvőig minden nap:D

mit vigyek

semmit. ne kockás ingben és rövidnadrágban gyere:D

akkor miben

:D na jó, veled kivételt tehetünk xD

esküvőn kb 11 éve voltam

én is. úgyhogy ne kérdezz tőlem semmit:D:D

te akkor még nem is éltél

:D:D:D paraszt

Kánya

[becenevet állítottál be: Kánya]

te vagy az ötödik ember, aki ezt beállította

hát ez megható:D

én is beállítanék embereknek beceneveket, de fogalmam sincs, hogy kell, de annyira meg nem érdekel, hogy utánanézzek

rámész baloldalt felül, hogy messenger, és jobboldalt lesz olyan, hogy becenevek módosítása

túl sok

te egy érthetetlen alak vagy:D

szomorú

félelmetes:D

2021. 07. 10. Tegnap elmentem a Teriékhez, hogy felpróbáljam a ruhát, amit varr nekem az esküvőre. Szép lett, pont olyan, amilyennek elképzeltem, nem is hiszem el. Ez a Teri aranyat ér.

Szinte csak a lagziról beszélgettünk. Ki tud eljönni, hányan lesznek, ki lesz a vőfény, melyik templomban lesz, hogy fog zajlani a ceremónia? És persze arról, hogy ki lesz a párom. Egész vizsgaidőszakban nem akartam írni senkinek, nehogy a szerelmes gondolatok eltereljék a figyelmem. Hát, amikor meglett az utolsó vizsgám, ráírtam Emilre.

Egy középiskolai osztálytársamra, aki gyakran piszkált, viccelődött velem, ezért azt feltételeztem, szimpatikus vagyok neki. Ő mindenképpen az volt nekem.

A tökéletes és egyben egyetlen megfelelő személyre. De pont akkor nyaral. Hát írtam Kányának. És eljön velem. Csak nehogy kiigya ott szegény rokonaimat a vagyonából!:D Nagyon örülök, hogy a nyáron találkozni fogok vele.

2021. 07. 17.

na hát akkor egy hét múlva:D

szólj két nappal előtte is, meg hogy mikor hol legyek, köszi

ok:D

2021. 07. 22.

szia:) holnapután fél kettő, Juhász terem. névre szóló cédulád is lesz úgyhogy gyere:D

1:30 a fél kettő igaz?

igen, a mi földünkön igen xD

a Juhász terem hol van? vagy derítsem ki én?

17, Mihajla Pupina. de tényleg rövidnadrágban jössz?:D

ki tudja

2021. 07. 24. Gyurcsik Gábor és Dorottya esküvője. Már egy nappal korábban lementünk Újvidékre, ahol beleérkeztünk a heves előkészületekbe. Örültem, hogy részt vehettem bennük, és már előző nap láthattam, hol ünnepeljük az ifjú párt. Hidegrázósan csodás terem fogadott. Egy kukoricással szemben állt zöld-piros muskátlikkal, mellette pad kétoldalt hatalmas virágcserepekkel, arrébb két sárga hinta. Belül meseszép, mint a filmekben. Szinte minden fehér-menta-krém színű, sok virág, masni és dísz, kerek asztalok.

Másnap korán keltünk, hogy elkészítsük a díszítést a nenáék kapujára és bejárati ajtajára. Az öltözködésnél rám kellett várni, de a végeredménnyel tökéletesen elégedett voltam. Egyszerű, halványzöld ruhám volt, bézs táskám és fényes, bézs magas sarkú szandálom. Halvány rózsaszín rúzsom, visszafogott sminkem, a hajam felkötve, benne két rózsás csat, halványzöld és fehér. És ami megkoronázta az összképet: bézs nyakék és fülbevaló.

Véletlenül öltöztem a terem színeihez.

Azt hittem, Kánya késni fog, de pár perccel előbb érkezett. Rendkívül udvariasan viselkedett velem, nagyon jólesett. Tiszta feketében jött.

Nem rövidnadrágban.

Valahogy egész máshogy hatott, mint hétköznapokon.

Valamiért felkeltem az asztaltól. Amikor visszaértem, az a látvány fogadott, hogy Kánya mellett ül a legnagyobb mellű lány a lakodalomban, ráadásul neki is vannak a legjobban kirakva a tejcsárdák. Amikor a lány visszaült a helyére, szembesülnöm kellett vele, hogy ha előre nézek, pont őt látom oldalról a mama és apa között. Amúgy is rajta lett volna a szemem, de így… Félek, feltűnő volt. Szokták mondani, hogy néha ölni tudnék a tekintetemmel. Abban a pillanatban azt kívántam, bárcsak tényleg így volna.

Nem kérdeztem meg, ki ő, nem akartam, hogy azt higgye, féltékeny vagyok. Nem tudom, mi történhetett, talán az idő, de már nem tekintettem úgy rá, mint a nagy szerelmemre. Azért hívtam, hogy szórakoztasson, mert imádom a hülyeségeit, és szerettem volna így a nyáron is találkozni vele. Ezért valóban nem voltam kimerülve a féltékenységtől, de igazán rosszulesett.

Jött a polgári esküvő. Előtte elugrott három utcával arrébb pisilni, és hozott nekem onnan egy rongyos angol könyvet. Na, azt hiszem, tényleg egy érdekes alak. Mondtam is neki, hogy ezért hívtam őt, mert tudtam, hogy mellette nem fogok unatkozni.

Mondjuk, ekkorra már rendesen volt benne.

A fényképezkedésnél szívesen beállt mellém, aminek örültem, mert azt jelentette nekem, hogy nem szégyelli, hogy velem van. Nem láttam Tímeát és Urost, akikkel utaztunk, és a templomi esküvőt vártam a legjobban, nem akartam lekésni, így mondtam Kányának, hogy menjünk mi a kocsihoz, biztos, ami biztos. Odaértünk, de korán, a parkolóban az égvilágon senki. Leültünk egy beton virágágyás szélére, és beszélgettünk. Meséltem neki, hogy amikor indultunk otthonról, a dugóban egy vasúti sínről legurulván apukám beleszaladt az előttünk lévő kocsiba, és törött lámpával jöttünk Újvidékre.