A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Könnyező liliomok, 2021

Sebzett pillangó, 2022

Magányos cédrus, 2023

© Lontai Léna, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

A borítót tervezte: Coverist Studio – Faniszló Ádám, Bakos Fanni

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kónya Orsolya

Korrektúra: Dér Adrienn

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Lontai Léna

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5709-45-8

Nem minden narcisztikus pszichopata, de minden pszichopata narcisztikus.
Nem minden pszichopata gyilkos, és nem minden gyilkos pszichopata.

1. fejezet

2019

Az augusztus végi széllel elegy meleg kellemesen simogatja fedetlen vállamat. Lelassult a világ, élvezem a pillanatot. Rég volt már ennyire könnyű, felhőtlen a lelkem. Az emlékek nem törlődtek ki, csak elengedtek a béklyóikból. Érzem a visszatérő energiám, ismét önmagam lehetek.

Ezt mintha mások is érzékelnék, mert a velem szemben sétálók rám mosolyognak, a férfiak végigmérnek. Pedig ugyanúgy öltözködöm, mint eddig, sosem szerettem magamból túl sokat mutatni. Mintha a körülöttem lévők rá akarnának kapcsolódni a belőlem áramló energiára.

A bohókás szél hirtelen felkapja a szoknyámat. Gyorsan lefogom elöl, de érzem, hogy hátul szinte a nyakamba lódul. Odakapok, hogy leszorítsam, és kivárom, hogy csituljon a szél eszeveszett kedve. Elmosolyodom, és a fejem csóválom, vajon hányan láthatták a fehérneműreklámomat. Előttem egyetlen férfit sem látok, hátrapillantok, aki nemrég elment mellettem, nem fordult vissza. Meg kellene nyugodnom, hogy nem olyan vészes a helyzet, mégis rossz érzés fog el. A zsigereimben érzem, hogy valaki figyel, pedig sem előttem, sem magam mögött nem látom, hogy bárki is bámulna.

Belenézek a kirakat üvegébe, és ekkor pillantom meg a visszatükröződő alakot. Nem merem megfordítani a fejemet, de látom az óriási fekete Mercedesben pöffeszkedő férfit. Tudja, hogy észrevettem. Megindulok, az autó is. Nem nézek a kocsira, egy kicsit előrébb pillantok, az Andrássyn dugó van, és az autók pont olyan sebességgel haladnak, mint a gyalogosok.

Megszaporázom a lépteimet, és magam mögött hagyom az autót. A szívem ismét békésen dobol, és jókedvemben nevetek, mennyire bolond vagyok, mintha egy minden neszre rebbenő madár volnék.

Számbaveszem az aznapomat. Hálás lehetek az életnek, hogy a munkám egyben a szerelmem. Esküvőszervezőként kiélhetem a kreativitásomat, és boldoggá tehetek másokat. Szinte családtaggá avanzsálódom a sok közös élmény után. Az ifjú párok minden apró részletben az én véleményemet kérik, mintha az anyjuk lennék, holott még csak huszonhét éves vagyok. A legtöbb esetben nálam egy kicsit idősebbek, a harmincas éveik elején vannak, a fiatalabbak pedig még inkább rám számítanak, apró-cseprő döntéseikben is.

Ma Petráékkal találkoztam, ők mások. Határozott elképzeléseik voltak már az első találkozásunkkor is, most pedig egy hullámhosszon lovagoltuk meg az ötletek áradatát. A ház tetején található bárból az egész város látható. Máskor is tartottam ott jegyespárokkal megbeszélést, a pazar látvány némi frissítővel szárnyakat ad a képzeletnek.

Miközben az Andrássyn bandukolok, belemerülök a gondolataimba, mégis különös dologra leszek figyelmes. A helyzet disszonanciája teljesen összezavar. Megtorpanok. Egy ápolt, idős hölgy a földön ül lehorgasztott fejjel. Szoknyája illetlenül a térde fölé csúszott, a lába rendellenes pózban. Nem hiszem, hogy narkós vagy alkoholista, bár az arca karmazsinvörös.

– Jól van? – szólítom meg.

Valamit motyog, de nem értem, közelebb hajolok hozzá.

– Megismételné, kérem?

– Nincs erőm felállni – suttogja.

– Hívjak mentőt? – kérdezem.

– Ne… – nyöszörgi, és közben megcsap a szájából áradó, furcsán ecetes szag.

Ezek szerint ivott? Nem tűnik részegnek. És ha ivott? Akkor nem érdemli meg a segítséget? Felmérem, nálam jóval súlyosabb, de nagy önbizalommal nekigyürkőzöm, jó karban vagyok a sok edzésnek és futásnak köszönhetően.

– Segítek – nyúlok a hóna alá.

Próbálom felemelni, de pár centire szakad el csupán a földtől. A tehetetlen tömeg visszahúzza, ernyedt teste csak lóg a karom között. Párszor újrapróbálom, de nem megy. Felegyenesedem, megtörlöm a homlokomat, aztán körbenézek. Pont jön egy férfi.

– Segítene felemelni? – kérdezem tőle, de üres tekintettel csak megy tovább.

Még pár emberrel próbálkozom, de a hömpölygő tömegből senki nem reagál. Érzem, ahogy egyre jobban bedühödöm. Itt ül egy öreg hölgy, mindegy, miért, és senki sem áll meg, hogy segítsen felemelni?! Csípőre teszem a kezem, próbálok lehiggadni, átgondolni, mit tegyek. Szívem szerint perlekednék az arra járókkal, de bolondnak néznének, és ezzel cseppet sem járna jól a néni.

Hirtelen az előttem lévő kapubejáróhoz feláll egy autó, olyan nagy sebességgel, hogy a járókelőket szétrebbenti. Jobban megnézem, hiszen ez az a Mercedes, amelyik miatt gyorsítottam a tempómon!

2. fejezet

Az autóból egy izomkolosszus száll ki, és megindul felém. Felhajtott ujjú fehér ing feszül rajta, és az öltönynadrágja tökéletesen illik a testére. Mielőtt észbe kapnék, már ott is terem mellettem.

– Hagyd, majd én felemelem! – mondja, és óvatosan az idős asszony hóna alá nyúl, majd olyan könnyedén segíti talpra, mintha csak tollpihét emelne.

A néni megtántorodik, mire a férfi megszólal:

– Acetonos lehelet, vörös arc, túl magas a cukra. Kórházba kell szállítani azonnal! Ne is hívjunk mentőt, az autómmal beviszem a Péterfybe! Velem jönnél? Egy nő jelenléte megnyugtatóbb lehet, mint az enyém – mondja, miközben a feje tetejére tolja a napszemüvegét.

Meleg és mégis határozott hangja biztonságérzettel tölt el. Sziporkázó zöld szeme áthatón fürkész, én pedig minden zsigeremben belebizsergek.

– Persze – felelem némi habozás után.

A szeme jóindulatot sugároz, és ő volt az egyetlen, aki megállt segíteni. A nénit beteszi előre, én pedig behuppanok hátulra. A bőrülés szinte magába szippant, ahogy egy raliversenyző gyorsaságával szlalomozva és minden szabályt áthágva száguldunk a kórházig.

A kíváncsiság hajt, és bár nem vagyok a néni hozzátartozója, nem árulom el, így vele lehetek, amikor megmérik a cukrát. Igaza volt a férfinak: olyan magas volt az érték, hogy a mérési tartomány feletti HI jelzés jelenik meg.

Azonnal adnak be neki inzulint, Calcimuscot itatnak vele, és befektetik az egyik kórterembe. Követem mindenhova, tudni akarom, mi lesz vele. Leülök az ágya mellé, nézem a már haloványabban piros arcot. Vajon várja valaki odahaza? Az arcát jóságos ráncok barázdálják. Biztos aggódnak érte. A mamámra gondolok, beleborzongok, ha vele történt volna… Egy óra eltelik, a néni újabb injekciót kap, és kezd éledezni.

Vizenyősen kék szemét rám emeli, eres kezével megfogja az enyémet, majd ezt mondja:

– Aranyoskám, megmentetted az életemet. Nagyon köszönöm! Marika néni vagyok. Téged hogy hívnak?

– Titanilla.

– Hát, ez olyan furcsa mai név. Nem garantálom, hogy megjegyzem – mosolyodik el. – Mondd meg a férjednek is, hogy köszönöm.

– Nem a férjem – vágom rá hirtelen.

– Nem baj az, aranyom. Akkor a párodnak.

Nem vitatkozom vele, feleslegesnek érzem.

– Kit hívjak, Marika néni? Már biztosan aggódnak magáért.

– Nem telefonálnék senkinek. Az én drága jó Konrádom már úgy egy évtizede meghalt, azóta nagyon kívánom az édességet. Tudom, hogy nem lenne szabad. Tudom én… A lányaimnak meg inkább ne szóljunk! Majd mondom, ha már jobban leszek.

– A szerettei miatt nem lenne jobb, ha odafigyelne az egészségére?

Az idős hölgy megpaskolja a kezemet, és nagyot sóhajt. Érzem, hogy ezt a témát hanyagolná.

– Menj csak haza! Jobban vagyok. Volt már ilyen, holnapra már kinn is leszek.

Bólintok. Elköszönök tőle, mintha a mamám lenne, pedig lehet, hogy többé nem látom. Semmi programom nem volt mára, ennek így kellett lennie. Ahogy kilépek a kapun, ott látom a fekete Mercedest, ahol leparkoltunk. A férfi kiszáll az autóból, majd ezt mondja:

– Hadd mutatkozzam be: dr. Labaki Adrián vagyok.

– Klembala Titanilla – nyújtom a kezem.

– Meghívhatlak egy italra, Titanilla? – húzza fel kérlelőn az egyik szemöldökét.

Elbizonytalanodom. Nem szoktam idegenekkel beülni sehová, de ma délután ezzel az emberrel életet mentettünk. Bólintok.

– De nem szállok be újra az autódba. Nem ismerlek. Marika nénivel az más volt.

– Hidd el, nincs szükségem rá, hogy nőket raboljak! Az idős hölgy nem mondta, hogy megérdemlünk egy italt? – mosolyodik el csibészesen, és én rácsodálkozom, hogy lehet valakinek ennyire tökéletesen fehér és szabályos fogsora.

– Ő inkább cukrászdába invitálna minket – nevetek fel, és belepirulok a gondolatba, hogy egy párnak hitt minket.

– Mehetünk gyalog – mondja Adrián. – A közelben van egy szálloda, beülünk a bárjába, és megiszunk valamit. Mit szólsz hozzá?

Megvonom a vállam.

– Rendben.

Ahogy megindulunk a kórházból, nem is tudok arra koncentrálni, amit mond. Nem értem, miért adom meg magam ilyen könnyen a sodrásnak.

3. fejezet

Betérünk a Keleti melletti hotelbe. Nem jártam még itt, Adrián viszont otthonosan mozog a szálló halljában. Kinyitja nekem az ajtót, leültet a süppedő fotelbe, aztán a kérésemnek megfelelően rostos narancslét hoz nekem.

Ahogy belekortyolok, felszínre tör bennem a sürgető késztetés, vécére sem mentem, eddig teljesen megfeledkeztem a szükségleteimről. Adrián készségesen útba igazít, hogy a hotelban hol találom a mosdót. A tükörben nézem zilált hajam, rendbe szedem magam. Vízzel felfrissítem az arcom, megfésülködöm, és bekenem a számat szájfénnyel. Elmosolyodom. Ezek szerint nem közömbös nekem ez a férfi.

Amikor visszaérek, Adrián épp a telefonján néz valamit, de amint meglát, elteszi. Lazán keresztbe veti a lábát, hátradől, a karját hanyagul a fotel karfájára teszi. Egy darabig vizslat, aztán megkérdezi:

– Titanilla, ki vagy te?

Megrökönyödöm, nem tudok mit kezdeni a kérdésével.

– Mármint…? Mire gondolsz?

– Sok lánnyal volt már dolgom, elhiheted, de te más vagy. Mi a titkod?

– Nincs titkom, nem is érzékelem, hogy más lennék, mint a többiek.

Adrián felnevet.

– Hát ez az! Minden lány különlegesnek tartja magát, te pedig nem. Rendkívül erős aurád van, már az Andrássyn kiszúrtam a kocsiból. Amikor pedig megálltál, hogy segíts az idős nőnek, és nem adtad fel, pedig senki sem állt meg neked, teljesen biztos voltam benne, hogy egy ritkaságot találtam.

Mindeközben igézően csillogó zöld szeme delejez. Fülig belepirulok a szavaiba, és teljesen belezsibbad a testem.

– Zavarba hozol, és még nem ismersz. A barátaim jól tudják, milyen bosszantó tudok lenni. Ha igazán megismernél, nem tartanál ritkaságnak – nevetek fel.

– Én jó emberismerő vagyok, hidd el! Már csak a szakmám miatt is. Nem dicsekvésként mondom, de a nők tapadnak rám, és én már belefáradtam. Nem tudom, mit akarnak. A külsőmet, a sikeres karrieremet vagy engem látnak? Nem felszínes kapcsolatra vágyom, hanem olyan valakire, aki érzékeli a szívem rezdüléseit.

Csóválom a fejem. Adrián kitűnően ért hozzá, hogy zavarba hozzon. Nem szokványos az első találkozónk: ez a férfi tudja, mit akar. Az a baj, hogy én viszont még nem. Délelőtt azt gondoltam, hogy lezártam a múltat, de be kell vallanom magamnak, hogy egy új kapcsolat lehetősége egyelőre félelmetesnek tűnik.

– Szerintem mindannyian ilyenre vágyunk – felelem végül.

Az utolsó kortyokat is kiiszom a pohárból, és a jég csilingelve visszahuppan az aljára.

– Nekem most mennem kell – szólalok meg. – Köszönöm, hogy segítettél, és a narancslé is jólesett.

Adrián előrehajol, mélyen a szemembe néz:

– Mikor láthatlak újra?

– Bízzuk a véletlenre! Ha még összefutunk, akkor majd meglátjuk.

– Az elérhetőségemet azért megadom neked – nyújtja át az asztalra kikészített névjegyet. – Azt már fel sem ajánlom, hogy hazaviszlek autóval, mert úgyis nemet mondanál.

– Eltaláltad – nevetek fel.

Elveszem a névjegyet, teljesen fekete az alap, amiből kiviláglanak a fehér betűk: dr. Labaki Adrián, plasztikai sebész. A férfi arcélének a sziluettje díszeleg középen, plasztikai sebészként jó marketingfogás ilyen tökéletes arccal névjegykártyát készíttetni.

4. fejezet

Másnap fáradt vagyok, mert egész éjjel forgolódtam. Nem hagyott nyugodni a találkozás Adriánnal. Visszapörgetem magamban a jeleneteket és a szavait. Jólesőn beleborzongok közelségének emlékébe. Amikor átadta a névjegykártyát, ujjai hozzáértek a kezemhez, és áramütésként járta végig minden porcikámat a bizsergés. Egyetlen férfi sem volt még ilyen hatással rám.

Annyit beszélnek manapság arról, hogy megvan valakik között a kémia. Eddig fellengzős maszlagnak gondoltam. Vajon ez volna az a bizonyos kémia? Amikor a fizikai énem tompítja a józan elmém, és mágnesként taszít a másik felé?

Eddig összesen két férfival volt kapcsolatom, az egyik diákszerelem, ügyetlen próbálkozás volt mindkettőnk részéről, és hamar rájöttünk, hogy nem akarunk többet egymástól. A másik pedig a vőlegényem volt, Viktor. De ez már a múlt. Lezártam.

A napom olyan lassan vánszorog, ahogy indult. Máskor annyira belefeledkezem a munkámba, hogy csak késő délután kapok észbe, hogy nem is ettem, és aztán robognom kell, és szokásomhoz híven lekésem a barátaimmal a találkozót. Olyan jó érzés, hogy elfogadnak olyannak, amilyen vagyok, szeretik habókosságomat, és nélkülem is feltalálják magukat. Cseppet sem bosszankodnak a késéseim miatt.

Ma számtalanszor nézegetem az órám, hogy mikor találkozom már velük. Elsőként érkezem a Blaha Mekijébe, már a rendeléssel is végzek, mire megérkeznek a többiek: Zoé, Lala és Simó.

Zoé az egyik dekorosunk. Félhosszú barna haja copfba van fogva, ilyenkor látszik, hogy az egyik oldalon fel van nyírva. Amikor exkluzív esküvőkre dolgozik, olyankor leereszti a haját, és úgy van vágva, hogy szalonképesen takarja a felnyírást.

Lalával azóta is jóban vagyunk, hogy félretettük a diákszerelemnek vélt próbálkozásunkat. Még a testnevelési egyetemre jártunk, amikor mindketten rájöttünk, hogy nem nekünk való a tanult szakmánk, mert a diákok sokszor kellemetlen helyzetbe keverik a tanáraikat, főleg a fiatalabbakat. Akkor találtuk ki, hogy az esküvői terület mindkettőnknek tetszene. Én a szervezésben próbáltam ki magam, Lala pedig a fotózást fejlesztette mesteri szintre. Szeretem, hogy olyan különleges pillanatokat kap el, amilyeneket egyetlen fotós ismerősöm sem. A jövő és az örökkévalóság hibernálódik a képein.

Simó pedig Zoé régi barátja, nincs köztük semmi, bár ott vibrál a levegőben, hogy lehetne. A férfi fél fejjel kisebb a barátnőmnél. Zoét ez nem zavarná, nem ad az ilyesmire, sőt, kifejezetten élvezi, ha polgárpukkasztón eltér a szokványostól, ugyanakkor szelíden tud alkalmazkodni, ha kell. Lalával már évek óta szurkolunk nekik, de tiszteljük őket annyira, hogy nem döntünk helyettük. Simó angol–magyar szakos tanárként amolyan poétalélek. Őt is bevontam az esküvőszervezésbe, sokszor jól jönnek szívhez szóló sorai, amikor az ifjú pár személyre szabott verssel köszöni meg a szülőknek az addigi életét. Tolmácsként is kifogástalan. Ha az egyik fél nem magyar, Simó a külföldi násznépnek olyan színvonalon tolmácsolja a programokat, hogy a vendégsereg hol harsányan hahotázik, hol pedig érzelmesen átéli a pillanat varázsát.

Örülök, hogy mindegyiküknek találtam helyet az esküvőszervezésben. Így a munkánk és egyben hobbink is összeköt bennünket.

Végre ők is megkapják a menüjüket, és Zoé otthonosan mellém csusszan a műbőr ülésen, a srácok pedig velünk szemben ülnek le.

– Ezt fel kell írni a naptárba! Titi nem késett el. Sőt… – jegyzi meg Simó, aztán beleszürcsöl a kólájába, és jelentőségteljesen Zoéra pillant.

Lala bőszen néz valamit a telefonján, és közben bosszankodik.

– Dilettáns barmok! Nekik a beállított műképek kellenek. Mit is vártam?!

– Az a celeb csajszi? – kérdezi Zoé.

– A legjobb képeimet lefikázza, és írja, hogy többet várt tőlem. Hát, menjen a francba!

– Nekem is meggyűlt velük a bajom – jegyzem meg. – Azt hitték, hogy a pénzükért mindent tönkretehetnek, egyszerűen nem ment át nekik, hogy másnap is lesz ott egy esküvő.

Érzem magamon Zoé tekintetét, oldalra pillantok, és látom, hogy fülig ér a szája.

– Te ragyogsz. Csak nem pasi van a dologban?

Erre már Lala is felnéz a mobiljából.

– Titi, te bepasiztál?

– Ha egyszer az életben pontos vagyok, akkor már rögtön az jön le belőle nektek, hogy férfi van a dologban? – nevetek fel.

– Nem csak ez – húzza fel fél szemöldökét Zoé. – A szemed révedező, sugárzol, és egyfolytában mosolyogsz. Ez utoljára akkor volt, amikor…

A fiúk hirtelen Zoéra pillantanak, mire elszégyelli magát. Érzem, hogy az én hangulatom is lehervad. Mikor lesz már, mire nem fagy meg a légkör, ha szóba kerül?

– Szóval, ki a pasas? – firtatja a barátnőm.

– Voltatok már úgy, hogy a külső alapján azt gondoltátok valakiről, hogy beképzelt, önző alak, aztán kiderült, hogy az illető érző lelkületű?

Elmesélem nekik, mi történt előző nap. Velük megoszthatom az apró részleteket is. Az embrióként formálódó gondolataim is láthatóvá válnak előttük, és ők türelmesen hallgatnak.

– Ha engem kérdezel, ebből lesz valami – mondja Zoé teli szájjal.

– Mondtam én, hogy bepasiztál – vigyorog Simó.

– Ezt nem is te mondtad, hanem én – nevet fel Lala, és újra a mobilját nézi.

– Hát, az az igazság, hogy nem lesz ebből semmi. Azt mondtam neki, hogy akkor lehet kettőnk között valami, ha újra összefutunk. Véletlenül.

– Ne már! Minek kaptad a névjegykártyát? – kérdezi Simó.

– Én aztán biztos nem fogom felhívni! – felelem vehemensen.

– Nyugi már, Titi! – kel Simó védelmére a barátnőm. – Nem akar rábeszélni. Csak szurkolunk neked. Jó boldognak látni. De te mindig is meggondolt voltál.

Hálásan nézek Zoéra. Olyan megnyugtató a közelsége. A többiek is igaz barátok, végig mellettem voltak a nehéz időszakomban. Tudták, mikor kell rám förmedniük, hogy összeszedjem magam, és mikor kell inspirálniuk, hogy kikerüljek a gödörből.

5. fejezet

Csütörtöktől mindegyikünknek nagyon pörög az élet, a Wedding Wood és a Wedding Lake telt házas. Zoé szorgos keze különféle stílusú álomvilágokat teremt, igazodva a párok elképzeléséhez. Ő végez a leghamarabb, már egész korán hazamehet pihenni, viszont másnap viszonylag korán kell jönnie, hogy eltakarítsa alkotása romjait, és újat teremtsen.

A vasárnapi esküvőn Simóra is szükség van, ismét brillíroz, nevettet és ríkat. Fotósként Lala majdnem végig jelen van, de nekem kell a legtovább maradnom. Az utolsó pillanatig nem lazíthatok az éberségemen, ha bármi probléma felmerül, azonnal orvosolnom kell.

A hétfő és a kedd mindenkinek lazább, és pont annyira regenerálódunk, hogy a szokásos szerdai találkozón már újra a legjobb formában készülődünk együtt a következő esküvőkre. Aznap épp semmi dolgom, otthonról indulok a Blahára. A budai kis lakással még apukám ajándékozott meg. Gondoskodott rólam, mielőtt elment. Vegyes érzéseim vannak még mindig. Mert itt hagyott! Hol a szép emlékek győznek, és kellemes szájízt hagynak maguk után, hol dühöngök. A lakást még akkor kaptam, amikor az egyetemre jártam. Az odavezető kis utcában ez volt az albérletem, és a tulajdonosok családi okok miatt gyorsan pénzzé akarták tenni, ezért fölöttébb baráti áron jutottunk hozzá.

Ebben az utcában van egy óvoda, két általános iskola, egy középiskola, egy főiskola és egy egyetem is. Az iskolaidő végén kellemesen zsibongó a hangulat, de egyébként végtelenül nyugalmas a környék, főleg az a lakótelep, ahol élek. A házak falán golyónyomok, mégis robusztusan állnak, mintha túlélnének mindent. Védelmezőn nyújtóznak háromemeletnyi magasságba, és vastag falaik óvnak télen a hidegtől, nyáron a melegtől. Nincs légkondim, mégis kellemesen hűs odabenn.

Megindulok a találkánkra, és olyan büszke vagyok magamra, mert időben vagyok. A szemetet még beviszem a tárolóba, és hirtelen fura hangra leszek figyelmes. Nyöszörgés és kétségbeesett nyávogás keveréke. Körbenézek, hol lehet a cica, és kezdem szólítgatni.

– Cila, merre vagy?

A hangomra még hangosabb nyávogásra vált, szívszaggatóan, panaszosan hívogat. Csak jöjjek rá, honnan! Az agyam már felfogja, de a bensőm hevesen ellenkezik:

– Nem, ez lehetetlen!

A kukák felől hallom. Nem a papíros vagy a műanyagos kukák felől, hanem a szerves irányából. A hátizsákom a földre dobom, sorban nyitom a szerves kukákat, az utolsóban hallom a legerősebben a cicát. Egyesével szedem ki a kánikulában hányingerig bűzölgő szemetes zacskókat. Ragad a kezemre a megpunnyadt, ragacsos dinnyelé, még zacskón kívüli rohadó, teli pelenkát is kiemelek. Majdnem a kuka alján találok egy mocorgó nejlont. Óvatosan kiveszem, kezemben érzem a pici, pihegő testet. Gondosan összekötözték a szemeteszsákot, hadd pusztuljon minél hamarabb a tartalma… Remegő kézzel próbálom kicsomózni, és közben folyamatosan dohogok:

– Ki volt ez az idióta?! Ember az ilyen? Miért nem ajándékoztad el, ha már neked nem kellett?!

Végre sikerül széttépnem a zsákot, és egy pirinyó vörös cicát pillantok meg, a fején fekete csíkkal, és a hátán is egy-egy fekete folttal. Mintha minden ereje elfogyott volna azzal, hogy kétségbeesetten szólongatott. Most csak piheg, és minden ízében remeg. Ragad és bűzölög.

A karomba fogom, ő pedig a fejét a hónom alá dugja. Felkapom a hátizsákot, és ránézek az órámra. Elhúzom a számat, már megint késésben vagyok. Ennek ellenére megindulok vissza a lakásomba. Meg fogják érteni. Tudom.

6. fejezet

Az első utam a fürdőszobába vezet. Belerakom a cicát egy lavórba. Meg sem moccan, hangját sem hallani, csak pislog riadtan. A bűze orrfacsaró, akárcsak az enyém. Szinte teljesen belemásztam a kukába, így mindenféle mocsok ragadt rám. Még a pelenka szagát is érzem magamon. Gyorsan kezet mosok, és miközben keresem, mivel fürdethetném le a cicust, gyorsan felhívom Zoét.

– Késni fogsz megint, mi? – kérdezi a barátnőm, amint felveszi a telefont.

– Ennyire ismersz? – nevetek fel. – De most jó okkal.

– Mint mindig – kontráz rá Zoé.

– Rendeltetek már?

– Nem, épp sorban állunk.

– Vegyetek most elvitelre, és nekem is, légyszi! A szokásost. Fel tudnátok jönni utána hozzám?

– Mert? Mi történt?

– Majd megtudod. Ja, és légyszi, útközben vegyetek kiscicának való eledelt is! Nem annyira pici, hogy szoptatni kelljen.

Meg sem várom, hogy újabb kérdést tegyen fel, leteszem. Elképzelem, milyen képet vághat. Biztos furdalja a kíváncsiság. De legalább gyorsabban ideérnek.

Közben megtalálok egy ultraérzékeny bőrűeknek való sampont. Ez jó lesz. Beteszem a lavórt a kádba, mire a cica talpra áll, de rogyadozik a lába. Kellemesen meleg vízzel kezdem hátulról leöblíteni. Nem ellenkezik, csak kétségbeesetten néz rám. A samponnal óvatosan bedörgölöm a testét, folyatom rá újra a vizet, és jön le róla a mocskos lé. Alaposan megcsomózták azt a zsákot, de ő számos lyukat karmolt bele, volt hol ráfolyjon a szőrére a mocsok. Kétszer átmosom még, és ő csak remegve tűri. Mintha érezné, hogy jót akarok neki. Megtörölgetem, kibélelek neki egy dobozt, beleteszem, és beviszem a hálóba.

Én is alaposan lefürdök, tiszta ruhát veszek, de még mindig érzem a bűzt. Hiába indítok el egy mosást a koszos ruhám miatt, a szag mintha beleette volna magát az orromba, még mindig érzem. Ekkor megszólal a csengő. Ránézek az órára. Ha csak most indulnék… még a barátaim előtt is szégyellenék ekkora késést!

– Hali! Itt a macskakaja – nyom a kezembe Zoé egy csomagot, ahogy belép. – Hoztam még pár plusz apróságot is.

Belenézek, a macskaeledelen kívül van benne két tálka, alom és hozzá való műanyag.

Zoé után jön sorban Lala és Simó.

– Ez így irtó kényelmes, hogy magadhoz rendelsz mindenkit – mondja Lala, miközben egy baráti puszit nyom az arcomra.

– Egyébként főzhettél volna, ha már meghívsz magadhoz – lép be Simó, és közben a kezembe nyomja az ennivalót, amit kértem. – Jó a Meki, de egy idő után másra vágynék.

Már számtalanszor jártak nálam, így hamar megtalálják a szokott helyüket az amerikai konyhás nappaliban. Zoé leveti magát az egyik forgós fotelba, Simó letelepszik a másikba, Lala pedig lehuppan a kanapé egyik oldalára, és megkérdezi:

– Hol van az a macsek?

Kihozom, és ha lehet, még riadtabban néz, de nincs ereje mozdulni, csak gubbaszt. Mind felállnak, kíváncsian belenéznek a dobozba.

– Ez vizes! – csóválja a fejét Lala. – Nem szeretik a vizet. Nem tudtad?

– Nem érzitek ezt a bűzt? – kérdezem tőlük.

– Milyen bűzt? – kérdezi Simó, aztán tüntetőleg fújja az orrát, mintegy jelezve, hogy is érezhetné az allergiája miatt.

– Nem én voltam! – nevet fel Lala, élvezve a saját poénját.

– Nézd a fülét! – mondja Zoé. – Tele van szüttyel.

Kiviszem a macskát a fürdőbe, nedves vattával óvatosan kitörölgetem mindkét fülét. Visszateszem a dobozba, aztán leteszem a nappali közepére. Elé teszek egy kis eledelt. Ő először csak szagolgatja, de aztán összegyűjti az erejét, feltápászkodik, és óvatosan eszik pár falatot. Aztán forgolódik egy kicsit, majd a doboz sarkába kucorodik, és elalszik.

Mindeközben elmesélem a többieknek a történteket. Nekik is megvan a véleményük arról, aki kidobta a cicát. Miután kibosszankodtuk magunkat, felteszem a kérdést:

– Milyen nevet adjunk neki?

– Legyen Cica vagy Cilu! – vágja rá Lala.

– Roppant leleményes – forgatja a szemét Zoé.

– Akkor Büdi? – kérdezi Lala.

– Ez még egy cicának is megalázó – hurrogom le.

– Fiú vagy…?

– Lány – felelem, meg sem várva, hogy befejezze Simó.

– Mit szólnál a Micihez? – kérdezi Zoé.

– Ez meg olyan snassz – felelem.

– Hogy neked mennyi bajod van! – nevet fel Lala.

– Szerintem most tegyük ezt egy kicsit félre – mondom –, és beszéljünk a szombati esküvőről! Mindegyikőtökre szükség van, és különleges biztonsági protokoll lesz, mert a menyasszony egy külföldi politikus lánya. A forgatókönyvet már minden szolgáltatónak kiküldtem, többször egyeztettem velük a részletekről.

– Hú! Már alig várom… – grimaszol Zoé.

– Küldött a szertartásvezető anyagot, hogy miről akar beszélni? – kérdezi Simó. – Kellene a tolmácsoláshoz. Nevek, kiket akar megemlíteni stb.

Nem akarom, hogy megfeledkezzek róla, ezért azonnal küldök egy e-mailt. Aztán nekiállunk a vacsoránknak, és mire jóízűen elfogyasztjuk a hamburgerünket, és átbeszéljük a szombati teendők minden részletét, beesteledik. Szeretem, hogy augusztus végén még mindig későn megy le a nap, mert így tovább érzem a zsibongó erőt magamban, főleg, ha a barátaimmal együtt vagyok. Az évünk nagyon pörgős volt eddig, látom rajtuk, hogy elpilledtek. Nem is értem, hogy van bennem újra ennyi energia.

Nézem a cicát, még mindig békésen szuszog a dobozban. Holnap első dolgom lesz elvinni állatorvoshoz, telefonon már egyeztettem a legközelebbi rendelővel. Ahogy felpillantok, látom Lala is épp a cicát tanulmányozza, majd megszólal:

– Maszat? Az kedves, nem megalázó, de emlékeztet arra, honnan szedted ki, hogy mennyire küzdött az életéért, és hogy neked kellett őt megtalálnod.

Bólintok. A többiek is helyeselnek. Hálásan mosolygok Lalára. Sokszor tapintatlan tud lenni, de én tudom, hogy különösen mély érzésű ember.