Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

Pont a falon

Déli szelek

Az ősi virtus

Titkos veszedelem

Amig a holdat várjuk

A zsalu mögött

A pillangó formájú sárkányok

Ami igaz: igaz

Pusztai találkozás

Kutya a kertben

Alku az asszonyra

Árvaság

Az öreg Usztató

A két Oroszi

Egy csók

Borulat

Valami csak kell

Hárman - együtt

Csendbiztos-Trézsi

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Bársony István

TITKOS VESZEDELMEK

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-025-8 EPUB
ISBN 978-963-678-026-5 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

első kiadás: 1907.
Az elektronikus változat az 1907. évi
kiadás alapján készült

a borító Pierre Auguste Cot (1837 – 1883) A vihar
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Pont a falon

Délelőtt esett s attól olyan kellemes hűvösre fordult a meleg nyári idő, hogy Vágh Tibor ebéd után így szólt a fiához:

- No, lurkó, nyergeltess, - gyere velem a gazdaságba.

A gyerek, aki alig múlhatott tizenkét esztendős, nagyot ugrott örömében. Nyiffant is hozzá, úgy szaladt kifelé. Az ajtóból csókot intett vissza.

Vágh egyedül maradt a feleségével a virágos verandán, ahol az asztalon még ott volt a feketekávés csésze, a házigazda külön jussának a jeléül.

- Azután nekem vigyázzon arra a gyerekre, - mondta Vághné, azzal a nyugalommal, amiben benne volt, hogy esze ágában sincs a félelem; de azért az ilyen figyelmeztetés sohasem árt.

Mialatt ezt mondta, akkor is az újságjába merült. Halvány szép arcát körülfolyta a haja, amely most, az árnyékban, sötétes volt, holott a napsugártól aranyfényben szokott ragyogni. Vágh nézte-nézte és minthogy senkise volt ott más: engedte, hogy a vonásain elömöljék az a nagy elragadtatás, ami mindenkinek elárulta volna, hogy mennyire imádja ezt az asszonyt.

Nem tartozott azok közé az ízléstelen nyárspolgárok közé, akik sohasem törődnek az illendő és köteles szeméremmel, hanem a feleségükhöz való jogukat idegenek előtt is lépten-nyomon bizonyítgatják. - De most nem állhatott ellen a vágyának; megfogta a neje kezét és olyat csókolt rajta, hogy a finnyás asszonyka felsziszszent.

- Maga mindig ilyen. Azért félek magától, - mondta, - de a szemében nem félelem volt, hanem annak a tudata, hogy ez a nagy darab kemény ember őneki valahogy mégis rabja.

- Semmitől se tartson, édes Ellám, vigyázok a fiára, - szólt Vágh, s eleresztette füle mellett a leckét, amely tulajdonképen úgyse sokat használt. Kisvártatva lódobogást lehetett hallani s a gyerek előrúgtatott a póniján. A léckerítés mögül szólt be: - Apám, kedves apám, várom!

Vágh ment, és a halvány szép asszony egy darabig nézte, hogy léptetnek ketten a gyepes úton, amely a nagy fasorba s onnan a gazdaságba vezet.

A fiúcska egyre fincoltatta a pónit, amelynek nem a béketűrés volt legnagyobb erénye. A kemény szájú kis állat az utóbbi esős napokban sokat pihent s most a folytonos csiklandásra úgy nekiiramodott, hogy elragadásnak is beillett. A halvány asszony még halványabb lett s ijedten nyúlt két karjával a levegőbe, mintha el akarta volna kapni bajba került fiát. De ilyesmire egyáltalában nem volt szükség. Vágh két szökéssel utolérte a heveskedő pónit s lenyúlt a kantárszáráért. A következő pillanatban a póni lépésben haladt tovább hatalmastestű istállótársa mellett, amely elől elszökni egyáltalában nem bírt.

Az aggódó mama várta, hogy azok talán visszanéznek; talán int majd az ura, hogy: „lássa, nincs mitől félnie.” Ezért megjutalmazta volna: tapsolt volna neki messziről. De biz’ a két lovas teljesen egymással volt elfoglalva. Nagyon kedves volt, ahogy a gyerek minduntalan a magasba emelte szalmakalapos fejecskéjét, hogy szemközt nézhessen az apjával, aki egy nagy toronylovon ült s azt rövid lépésre fogta.

A fasorban Vágh néhány béressel találkozott, akiktől kérdezett egyet-mást s azután utasítást adott nekik. Kitért a tarlóra is és megvizsgált egyet a még kint levő keresztek közül. A laposban a gulyás legeltetett; ott a jószágot meg kellett nézni. A gazda ezer szemével fürkészte végig, ami mellett elhaladtak, amig végül megint a fasorba nem kerültek.

Mindez egy kis ideig tartott, ami alatt a fiúcskával keveset törődött. Csak a hűs, árnyékos, szellős fák alatt vette észre, hogy a gyerek milyen elgondolkodva léptet mellette.

- Mire gondolsz lurkó? - kérdezte nyers hangon, amelyből csakúgy áradt a gyöngédség.

A kis fiú megrezzent, azután hízelegve mosolygott az apjára, mintha azt keresné az arcán, hogy vajon igazán szólhat-e.

- Van itt betyár? apuskám, - kérdezte kisvártatva.

- Ördög van, nem betyár, - mordult fel Vágh, akinek az villant meg az elméjében, hogy a fiút talán az ostoba cselédség ijesztgeti. - Honnan szeded ezt a bolondságot?

A gyerek elpirult. De azért bátran, önérzettel nézett az apja szeme közé.

- Én láttam egyet, - mondta.

Vágh elcsudálkozott. - No, azt szeretném tudni; aztán mért nem szóltál eddig?

Az apró legényke éppúgy megsimogatta a homlokát, ahogy a nagyok szokták, amikor gondolkodnak.

- Elfelejtettem, - mondta; - csak most jutott eszembe, hogy Parányi az imént elragadt velem. A betyár is lovon ült, fekete lovon, és az is elragadt vele, mint a szélvész...

- Hallod-e, mit fecsegsz összevissza? valami élénk álmodat meséled el.

- Nem álom volt, apám. Édes anyám is látta.

Vágh olyat rántott a kantárszáron, hogy a lova hőkölve állott meg. A póni már lecsillapodott s most követte a társa példáját.

- Édes anyád?!...

A gyerek bólintott s halk szóval tette hozzá:

- Csakhogy ő mostanig se tudja, hogy én tudom. Azért is nem mertem kérdezni. Azután elfeledtem.

Vágh rámeredt a fiúra. - No hát, hogy volt? Mondd el.

A legyek sokat háborgatták a lovakat, amelyek nem akartak egyhelyben állani. Vágh tovább indult s a gyerek utána.

- Ott kezdődik, hogy én madarásztam. Hurkot raktam ki a nagy kertbe, hátul az eperfára, oda, ahol a sövény mellett sok bodzabokor van. A sövényen túl pedig következik a rét. Tudja apuskám, ott van a két nagy diófa közt a filagória.

- Hogy volt tovább?

- Sárgarigót akartam fogni a hurokkal, oszt nagyon tartottam tőle, hogy megfullad benne; inkább felkeltem hajnalban s titokban kiosontam a kertbe. Amint az eperfára másztam, megláttam anyuskát a filagóriában. Kihajolt a párkányon s valakivel beszélt, aki a sövényen túl volt, lent a réten.

Vágh olyat szorított a térdével a lován, hogy az erős állat nyögött.

- A betyár volt ott, apuskám. Szűr volt a vállán. Árvalányhajas pörge kalapja volt; és úgy hasonlított valakihez...

Vágh elfulladva kérdezte: kihez, fiam?

- Szakasztott olyan volt, mint Guszti bácsi, innen a szomszédból; de Guszti bácsi úr és nem jár szűrben.

Vágh már kérdeni se tudott. Csak törölgette a homlokát, amelyről szakadt a veríték, pedig nem volt meleg. A gyerek magától mondta a többit.

- A kertész jött s hallottam, amint anyuska leszólt a rétre: „menjen!” Biztosan elkergette. A betyár megfordult s láttam, amint elragadta a lova. Apa lelőtte volna, ugye?

Vágh gépiesen intett igent, de hangot nem bírt adni. Megfordult, vissza, hazafelé.

Otthon a halvány asszony még akkor is olvasott. A lemenő nap rávetette fényét, amint a lugas bejáratánál egy fonott zsöllyén ült.

Vágh köszönt és leült melléje szépen. Megvárta, amig a gyerek az anyja nyakába ugrál, azután elfut az ozsonnájáért, amivel megkésett ma.

Amikor megint egyedül voltak, megszólalt:

- Valami „betyár” járt itt a minap, úgy hallom.

A halvány asszony megdöbbenve emelte rá kérdő tekintetét. Vágh nyugodtan folytatta: - Itt látták a réten, hajnaltájban.

Egy pillanatig várt, azután emeltebb hangon folytatta, miközben elővette a pisztolyát, amit mindig magánál hordott.

- Hogy elsápadt! De iszen nincs mitől félnie. Nézzen csak oda arra a fehér falra. Ott egy nagy légy sütkérezik a verőfényben. Látja?

Az asszony kapott az alkalmon, hogy elfordulhat. Önkénytelenül is merőn nézett oda.

- Látja? - kérdezte Vágh még egyszer; de a feleletet már nem várta meg. Elsütötte a pisztolyát, amellyel pár másodpercig célzott.

Az asszony látta, hogy a falon, ott, ahol az imént a légy volt, most egy pont sötétlik. Egy mozdulatlan pont, amely körül a kivágott kőpor lisztjét hordozza a szellő.

A gyerek lélekszakadva futott hozzájok a vajas kenyerével.

Vágh megnyugtatta:

- Semmi baj sincs fiacskám; - csak ráijesztettem egy kicsit anyádra.

És mosolygott hozzá.

Déli szelek

A tanyákra vezető úton egy szekér halad lassan; az eléje fogott két „csikó” kényelmesen lépeget s a szekér úgy himbálódzik az út kátyús részein, mintha csónak volna, amelyet a hullámok ringatnak.

A hullámok csakugyan itt vannak, oldalvást az úttól. Arra terül a „rétség”, amelynek ezt a részét tavasz kezdetén sík víz borítja. A sima rónavíz olyan, mint a tenger; belenyúlik a messze tájékba, ahol a tavalyi nád barnállik, sárgállik, - aszerint, hogy odasüt-e a nap, vagy elfogja-e a felhő a verőfényt.

Kattogva, néha egyet-egyet roppanva, halad a könnyű szekér, amelyet a „csikók” játszva elkaphatnak, ha hirtelen rájuk jön a bolondja valamitől; ha például varjú vált át felettük s húzó, tűnő árnyékát oda dobja eléjük az útra.

A csikók folyvást résen vannak; fülelnek, mert a kocsislegény egyre csápol, suhogtat az ostorával. Igaz, csak úgy játékból; de az is nyugtalanítja a jóvérű párákat.

Déli szél fuj, - szemközt. - Jó kis szél, ami élénken lobogtatja a lovak sörényét. A legény mellett egy leány ül a szekeren; kis kendő a fején; a szél befurakodik a kendő alá, megborzolja a leány haját s a kendőt hólyagosra fújja. Egy kicsit oldalt kell fordulni emiatt, s minthogy a legény se igen állja szemközt a játékos szelet, észre se veszik: összenéznek.

Ámbár még mindenütt kopár a fa és a mező, - azért már tavasz van. A vetés zöldje látszik a Kalászi-tanya felől, amely innen nézve egy kicsit dombosabban fekszik; s a fakó mezőn, a víz szélén, éppen most libbentette meg a szárnyát egy bíbicmadár, amely más hazából került vissza ide, a déli szelekkel.

A déli szeleknek nagy az ő erejük. Szárnyok suhogására fölébred a tavasz, és a meleg áramlástól, amit a finom és gyöngéd szelek hoznak, minden belebolondul a várva-várt kikeletbe. Az a bíbicmadár is nekilendül a szélnek és szinte mámorosan küszködik vele; hol összekapja a szárnyát, hogy kitérjen, hol meg belesuhint a mozgó levegőbe és előre száll, csapongó libbenéssel. Aközben jajongva sír, és kérdő szavára megjön a felelet a fakó mezőről. Amott is bíbic van.

A csikók az éles, szokatlan hangokra megrezzennek; a nyerges ránt is egyet a szekeren; a legény kénytelen egy kicsit odaügyelni, lepisszegni a nagy igyekezetet. Egy szempillantás alatt elkészül vele s máris visszafordul a leányhoz, akinek csupa hajnal az arca.

Ámbár egy árva szót sem szól: a szeme beszédét mégis érzi a leány; elfordul a másik oldalra s hogy ne ok nélkül tegye, meg is magyarázza: - ejnye, de fuj a szél!

Fuj bizony; délről fuj, - taszítja odafent a felhőt; a tépett felhőszárnyak fáradtan csüngenek; mintha lekívánkoznának. Azokat is elbágyasztotta tán a langyos fuvalom, amit a Dél küldöz, özönével.

Az út helyenkint már egészen szikkadt. Szinte poros. A mező felé hajtja a szél a port, s attól a fakóság még igazibbá válik rajt’ egy fokkal. És mégis mennyi szín keveredik már; - az égen nagy kék foltok, - fehér-barna felhők raja sokasodik rajta, a fakó mezőn túl a zöld vetés, aztán a fehér tanya, - itt meg az út mentén az ezüstös víz, ami szakadatlanul mozog, hullámzik.

A leány piros kendője úgy virít, mint a pipacs; - és a legény megszólal valahára: - Fuj ám, - meleg szél fuj!

Lassan kattog a szekér, de azért csak halad. Már a nagy vizet is elhagyták és kiérnek az igazi pusztára, ahol majdhogy el nem vész az út a fakó mezőn. Toronyirányt mennek; most még tehetik, sehol se tesznek kárt. A déli szél folyvást szemközt kapja őket és a puszta tavasz-illatával kedveskedik nekik. A csikók lába néhol tocsog a süppedő talajon; olyan simán halad a szekér, mintha „féderes hintó” volna. Nincs nesz, - semmi sincs; a csikók mégis fülelnek, s az ijedősebb nyerges ugyancsak hegyezi a fülét, kinyújtózik.

Ámbár a legény szeme másutt: ezt mégis megsejti. Arra tekint. Épp akkor emelkedik föl előlök vagy száz lépésnyire két nagy vadlúd.

Nehézkesen suhognak a szárnyokkal s az egyik mindjárt átveszi a vezetést, a másik megy utána vakon.

- Látod Juliska? azok egy pár, - mondja a legény a leánynak, sietős örömmel, hogy íme, ilyen jó oka akadt a beszélgetésnek.

A ludak gagyogva vonultak át a síkon; egymással halkan diskuráltak vadliba nyelven: „gagaga-gagaga”. Nem emelkedtek magasra, csak úgy kószáltak; keresték: hol szálljanak le megint. S aztán éppen oda ereszkedtek a szekér útjának az irányába. Amelyik először leszállott, mindjárt azt mondotta: „gagaga”... a másik, a jóval nagyobb, alighogy odadobbant melléje, rákezdte: „gagaga”, s a nyakát nyújtogatta hozzá.

A leány kíváncsian s egy kicsit loppal figyelte őket. Aztán megkérdezte: honnan tudod, hogy egy pár?

A legény hetykén rántott egyet a vállán: - Eleget látom a fajtáját. Valamikor sok lúdtojást szedtem a réten, odabent, ni! (Az ostorával megmutatta.) Igy vannak ezek mindig, együtt. Mindig a gúnár az, aki a párját kísérgeti, ládd-e?

A leány arcán pajkos mosoly volt; tán maga sem akarta, de kiszaladt a száján, amit gondolt: „úgyis illik”.

Lehet, hogy megint jobban kezdett fújni a szél, vagy csak a legény nézett nagyon beszédesen: annyi bizonyos, hogy elfordult a leány, még pedig megint arra az oldalra, amerre csak a pusztaság volt. A Kalászi-tanya már elmaradt; mind kevesebb látszott belőle, mert a határdomb éppen odakerült eléje. A két fiatal szív nagyon is egymagára volt már. S a déli szelek fújtak.

A legény éppen elszánta magát, hogy nekihajt ravaszul valami kátyúnak, s aztán, ha billen a szekér, hirtelen átöleli a leányt, nehogy leessék. De a nagy ludak megint közelnek találták a szekeret s újra fölemelkedtek, vígan mondogatták: „gagaga-gagaga”...

Erre a leány odanézett. Leste, hogy csakugyan a nagyobb marad-e hátul: a gunár?!

Bizony az maradt hátul.

Meg nem állhatta, hogy ne kacagjon ezen, s ahogy nevető hangja megcsendült a pusztán: a déli szelek tökéletesen megbolondították a legényt. Már nem leste a kátyút, hanem átkapta a leány derekát, úgy kitört belőle a nagy érzés.

Hanem a leány se volt rest, olyat lódított rajta, majdhogy mind a ketten le nem estek; kivált, mert a csikók ragadni kezdtek. Hogy miért, azt ugyan hiába tudakolta tőlük a legény, elkeseredett ostorpattogtatás közt. Bizonyosan a déli szél miatt történt az is. Hisz olyan csiklandósan, melegen csapkodott szembe, és olyan nyugtalanná tette az egész világot.

- Ha még egyszer teszed, itt hagylak, leszállok a szekérről, - mondta a leány neheztelve, s nagy pihegéssel igazgatta meg a fején a kendőt. Előre is húzta, hogy most már ne láthassa a legényt; se az őt. Az istenadta fiatal legénye irult-pirult; röstellte a vereséget, rosszul is esett neki. A csikókkal igyekezett foglalatoskodni, amig valahogy észhez nem kaphatott. Utoljára is megriszálta a torkát s odadörmögte maga elé:

- Mintha bizony nem egy párnak szánt vón bennünket a szülénk.

A leány durcásan vont vállat:

- Vagy igen, vagy nem! iszen katona se voltál.

- Hátha nem is leszek? hátha kiváltanak, oszt...

A leány közbevágott: - S te azt meg tudnád tenni? Kellenél is nekem, ha falu csúfja, puszta szégyene volnál! A többi legény lenézne: mindenki csak téged csúfolna; hisz nem vagy te nyomorék...

- Iszen csak úgy mondom, - „visszakozott” a legény, s még szerelmesebben pislogott a pompás leányra, mint az imént, de egyebet már nem mert.

- No hát azért!...

Ezt a leány mondta. Benne volt ebben minden. Egy egész útravaló, amiből érthetett a legény. De legalább az is benne volt, hogy igaz: a szülék egymásnak szánták őket s ha majd itt lesz az ideje, a leány se bánja.

A nagy szürke ludak nagyon bomlottak a déli széltől; megint ott keringtek a szekér előtt; ereszkedtek-ereszkedtek, s mondogatták: „gagaga-gagaga”... Valahova letelepedtek végre, jól oldalvást, ahol most már a szekér nem lehetett nekik alkalmatlan. A legényke nézte a két nagy szürke madarat, az „egy párt”, és serkedező bajusza alatt ilyesmit morgott: - De jó tinéktek? haj!

Akármilyen halkan poszogta is, a leány meghallotta. Megint kacagott, mint az imént. Csengő hangja belenyilallt a pusztába, meg a legény szívébe is.

- Kinevetsz? - kérdezte szomorúan.

A leányon volt a sor, hogy föltámadjon benne, amit mindenképpen titkolt. Már megsajnálta a legényt.

- Ne haragudjál Gyuri, Gyuricám!

Többet nem szólt; de ennyi is elég volt a csordultig telt szívű legénynek. Azt még csak kibírta, ha szidta a leány; de hogy jó legyen hozzá, most, amikor a veszekedett déli szelek úgyis elvették az eszét, az már nem embernek való volt.

A leány el nem tudta gondolni, mi leli, amikor fölkiáltott: az Árgyilusát! és végigvágott a csikókon, amelyek sárkányokká változtak és tüzet fújva, horkolva rohantak neki a pusztának.

Most már ő kapaszkodott bele a legénybe és önkénytelenül is hozzá simult.

A legény megérezte, hogy reszket, s ettől visszakapta az önérzetét: - Ne félj, - mondta fennen, - ne félj amig engem látsz! - S erős kézzel fékezte meg a vaduló csikókat, amelyekről csakúgy szakadt a hab.

Éppen kiértek a rendes útra, s ott már fordulniuk kellett.