© 2022 Disney Enterprises, Inc.

All rights reserved.

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2026

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.disney.manokonyvek.hu

A kiadásért felel a kiadó ügyvezető igazgatója.

Minden jog fenntartva.

Eredeti cím: Once upon a dream

ISBN 978-963-584-923-9

Olvasószerkesztő: Dér Adrienn

Fordította: Herman Alexandra

Felelős szerkesztő: Kertész Edina

Borítóterv: Scott Piehl és Gegham Vardanyan

A borítót rajzolta: Jim Tierney

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

Lányomnak, Ivynak. Kelj fel, ragadj kardot, győzd le a kétség és bizonytalanság sárkányait, és tiéd lesz a világ! Mindig szeretni foglak.

És ne idd meg a kávémat!

– L. B.

Egyszer régen egy végtelen, sötét erdőben találtam magam. Szó szerint végtelen volt, hinnetek kell nekem! Egy másik világ. Éveken keresztül egyedül kóboroltam a fák között. Tudjátok, a feleségem évekkel ezelőtt meghalt. És fogalmam sem volt, hol lehet az idősebb fiam.

A kislányaim és a többi fiam biztonságban voltak otthon, azt hiszem.

Tudjátok, egyszer régen mind együtt éltünk egy kastélyban, de a dolgok változnak. A feleségek meghalnak, a legidősebb fiúk pedig hercegnők vagy parasztlányok után futnak, örökre elvágtatva előled…

Hubert király

A sárkány halott volt.

A hatalmas, fekete-lila tűzokádó sárkány halott teste valahol a palota falánál feküdt. A fenevad egyenesen a pokol legmélyebb bugyraiból érkezett. A tüskék úgy hullottak alá a vár oromzatáról, mint az esőcseppek, és meglepően puha, fás hanggal értek földet a várfal tövében. Az ősi várban már az elmúlt tizenhat évben is igencsak furcsa dolgok történtek, most azonban különösen szokatlan és rémisztő eseményeknek adott helyet.

A jóképű herceg a három, furcsa kis tündér segítségével legyőzte a sárkányt. Nélkülük semeddig sem jutott volna.

A segítségük nélkül nem lett volna képes csodálatos módon pontosan arra a pontra hajítani a kardját, amelyet keresztüldöfve azonnal megölhette a sárkányt. Kezdjük ott, hogy nélkülük egyáltalán nem is válhatott volna az elvarázsolt kard birtokosává. Nélkülük még mindig a gonosz tündér börtönében sínylődne, egy egész évszázadon át várva, hogy – nevetségesen botorkáló öregemberként – megtörhesse az igaz szerelmét sújtó átkot.

Még mindig nem volt képes kiverni a fejéből a sárkányt. „Legyőzni egy sárkányt? Az már valami!” – gondolta. Arra számított, hogy a fenevad halálát legalább egy rövid szünet követi majd, amikor ő, a tündérek és mindenki más, aki a jelenetet figyelte, megáll egy pillanatra, hogy feldolgozza és elismerje, amit véghez vitt. Tisztában volt vele, hogy a tündéreknek köszönheti a győzelmét; de mégiscsak egy hercegről és egy sárkányról volt szó, és a sárkány meghalt. „Most következne a szünet, nem igaz?”

Ráadásul, akadt néhány furcsa részlet a sárkány halálával kapcsolatban. Például a tűz – a sárkány mintha az egész erdőt lángra gyújtotta volna. „Vajon még mindig lángolnak a fák? – tűnődött. – Vajon a kastély körüli fatövisek, majd az egész falu is lángra kap? Vajon az egész helyet egy hatalmas, robbanásra váró máglyává változtatta?”

Azután arra gondolt, maradt-e egyáltalán tetem a sárkány után, vagy a lény a halálát követően visszaváltozott Demónává.

Vajon egy röpke időre tündérré változott vadállattal harcolt, vagy Demóna változtatta magát sárkánnyá?

Vajon valóban a pokolból jött a szörnyeteg? Vagy csak túlzott a tündér?

Így tűnődött, az alvó kastély lépcsőin lépkedve. A lány, akit százévnyi álomra ítéltek, még alig néhány órája volt eszméletlen, az egész királyságával együtt. A kastély levegője azonban már most olyan hűvös és dohos volt, mint azok hálószóbái, akik nem mozognak túl sokat: például az ük-üknagymamáké.

A tündér szárnyai nyomán fenyegető portornádók keletkeztek a teremben.

Miközben a herceg minden erejével a mágikus álomkór fenyegetése ellen harcolt, a sárkány képe lassan elhalványult a fejében. Úgy tűnt, a jótündérek varázslata mindenkire hatással van. A herceg úgy érezte, szinte úszva közlekedik a homályos, sötét termeken keresztül, egyenesen a nap felé.

Hiszen pontosan ez volt a jutalma a sárkány legyőzése után: a lány – maga a napfény.

A nap sugarában fürödve pillantotta meg őt először. A lány táncolt és énekelt egy erdei tisztáson. Aranyhaja csillogón örvénylett körülötte. A hangja olyan volt, mintha maga a boldog, nyári nap változott volna dallammá. Oly könnyedén szökkent ide-oda a lábujjain, mint álmos napsugárban a plafon felé úszó porszemcsék.

A herceg tudta, hogy nemsokára megcsókolhatja a lányt, ezzel megtörve a varázslatot és felébresztve őt – és mindenki mást –, azután pedig összeházasodnak, és végre örökké boldogok lehetnek.

„Vagy valami ilyesmi” – tette hozzá magában. A tündérek nem szolgáltak részletes magyarázattal, amikor egyszer csak előtűntek a semmiből, kiszabadították, majd segítettek neki legyőzni a sárkányt, és elvezették a lépcsősorhoz, amelyen épp felfelé igyekezett.

A lány képe valahogy összekeveredett a fiú fejében a tündérekkel, boszorkányokkal, sárkányokkal és kastélyokkal – ezzel az ismerős kastéllyal, ahová gyermekkorában elhozták, hogy találkozzon a nyáladzó csecsemővel, akit egyszer majd feleségül kell vennie. Jóval később kiderült, hogy a lány az erdőből maga a hercegnő – nem mintha ez számított volna; a herceg képes lett volna felbontani az egyességet és feleségül venni egy parasztlányt.

Így azonban a dolog sokkal kényelmesebb volt mindenki számára.

Amint a fiú belépett a hercegnő hálószobájába, gondolatai elillantak, csakúgy, mint a sárkány maradványai.

Hisz ott feküdt előtte az ő Csipkerózsikája – aki korántsem volt parasztlány. Most igazán hercegnőhöz illő ruhát viselt. A fiú arra gondolt, valahol mindig tudta, hogy a lány nem lehet más, mint nemes hölgy. Kék ruhája tiszta volt, mint az ég, a válla körül elterülő fehér anyag pedig angyalszárnyra emlékeztette a herceget. Lágyan lezárt ajakkal, álomtalanul, háborítatlanul aludt.

Fülöp herceget teljesen lenyűgözte a lány szépsége.

Ekkor furcsa érzés kerítette hatalmába. „Vajon egy tündér keltett zajt?” – gondolta. Úgy érezte, valami külső erő siettetni próbálja. Tudta, hogy eljött az idő: a sárkány nincs többé, a talányok megoldásra várnak, szerelme pedig alig várja, hogy felébredhessen.

A herceg letérdelt, és gyengéden a lány ajkára helyezte az ajkát.

A térde azonnal összecsuklott.

A fiú a puha takarókra és szaténpárnákra hanyatlott.

„Az az istenverte sárkány! Vajon gondoskodott róla valaki, hogy tényleg meghaljon?” – ezek voltak a fiú utolsó gondolatai, mielőtt valaki más álmába lépve elaludt.

Volt egyszer egy király és egy királyné, akik ősapáik útját járva – ámbár még náluk is kevésbé bölcsen – uralkodtak királyságukban. Addig vadásztak az erdő mélyén élő unikornisokra, míg a nemes és ritka állatok végül kihaltak. Minden bölcs öreget, boszorkányt, remetét, papnőt és sámánt elűztek a királyságból, aki nagyobb körültekintésre merészelte inteni őket. Akkora ünnepségeket rendeztek a szomszédos királyoknak és királynőknek, hogy a kastély szinte csődbe ment – mire ők még nagyobb adókkal sújtották a szegényeket. Kapzsin vizslatták a szomszédos királyságokat, és egyre többet követeltek maguknak. De mivel az ország általában békében élt, nem volt katonaságuk.

Néhány év elteltével a királyné lánygyermeknek adott életet. A királyi pár csalódott, hiszen fiút akartak, aki egy napon majd megörökli a királyságot. A kislány helyzetén javított, hogy szép volt, és jó természetű. Aranyhaja glóriaként terült szét a fején, amitől úgy nézett ki, mint egy kis angyal. A kis hercegnő mindenkit azonnal levett a lábáról.

A királyi pár mindenkit meghívott Auróra hercegnő névadó ünnepségére, akit csak ismertek. Köztük három gonosz tündért is, akik az ország sötétebb részein laktak. A válogatott étkeket aranyfedők alatt tartották melegen. A vendégek aranyvillát és -kést használtak. Minden meghívott megtarthatta az arany evőeszközöket és a drágakövekkel kirakott, felbecsülhetetlen értékű, ősi borral teli serlegeket.

A vendégek ajándékokkal halmozták el a csodaszép kisbabát: hófehér pónikkal, bársony- és selyempárnákkal, és a legügyesebb törpék által faragott játékokkal kedveskedtek neki.

– Itt van hát Auróra, ahogyan ígértem – mondta a király, amikor a három gonosz tündér felsorakozott, hogy szemügyre vegyék a csecsemőt.

– Itt az idő, hogy átadjátok az ajándékaitokat – tette hozzá a királyné.

Az első tündér rosszindulatúan felnevetett.

– Hmm. Mit szólnátok a szépséghez? Hogy jó legyen ránézni, miközben az örökkévalóságig szolgál minket.

A második tündér így szólt:

– Én a zene és a tánc örömét adom neki. Hogy szórakoztatni tudjon minket.

– Én megadom a szüleinek az erőt és földöntúli hatalmat, amellyel elérhetik, amire vágynak. A tizenhatodik születésnapján pedig a hercegnő a miénk lesz.

A három gonosz tündér gúnyos hahotában tört ki.

– Nem! – kiáltott fel egy vendégek közt rejtőző jó tündér. Kevés maradt belőlük a királyságban, és aki tudott, elrejtőzött az emberek elől, mióta megkezdődtek a száműzetések.

– Királyom és királyném – folytatta Demóna, a tömegből előlépve. A csinos fiatal nő igazán megnyerő jelenség volt. – Ne tegyétek ezt! Nem adhatjátok el a gyermeketeket ezeknek…

– Azt hittem, végleg leszámoltunk a fajtáddal – morogta a király. – Ne avatkozz a királyok ügyeibe, boszorkány! Neked itt nincs szavad!

Demóna szomorúan lenézett az ártatlan gyermekre, aki továbbra is kitartóan mosolygott.

– Szegény gyermek – mormogta. – A varázserőm nem elég erős ahhoz, hogy megakadályozhassam ezt az egyezséget. Legalábbis most még nem. De az életemre esküszöm, hogy visszatérek, és mindent helyrehozok! A tizenhatodik születésnapodon a jóság és a nemesség újra visszatér ebbe a szomorú királyságba – mondta, majd eltűnt egy zöld ködfelhőben.

Ahogy teltek-múltak a napok a szomorú királyságban, a kis Auróra hercegnő egyre bájosabbá és szebbé vált. Mindenkit boldoggá tett, aki énekelni hallotta vagy táncolni látta.

Az évek alatt a szülei, amennyire csak tudták, kihasználták a tündérektől kapott hatalmas démonok és más félelmetes mágiák erejét. Különös és borzalmas háborúkat szítottak a szomszédjaikkal, melyek során megtizedelték ellenségeiket. A termőföldeket is megátkozták, terméketlenné és mérgezővé változtatva őket. A földeken, ahol hadseregük megfordult, csupán fekete, kusza gaz nőtt.

Hamarosan az egész környék élettelenné vált.

A békés völgyek, buja gyümölcsösök, gyöngyöző folyók és hófödte hegycsúcsok, melyeket a király és királyné csak magának akart, mostanra száraz tarlóvá váltak. A kihalt tájakon forró, halálos szél süvített keresztül. A sötét varázslat által uralt földeken hitvány, gonosz lények születtek.

Miután a szörnyetegek minden mást felzabáltak, rút szemüket uraik kastélyára vetették.

A kedves kis hercegnőt ez idő alatt szinte teljesen elhanyagolták a szülei – az idő nagy részében rongyokban járt, kivéve azon ritka alkalmakat, amikor szüleiben tudatosult a jelenléte. Ilyenkor királyi ruhákba öltöztették, hogy a megmaradt alattvalók láthassák és csodálhassák őt.

Auróra meglepően jól viselte a mostoha bánásmódot, és összebarátkozott az egyre fogyatkozó számú macskával, egérrel, kutyával, madárral és mókussal, akik a kastély falain belül éltek. Minden, a kastélyban megmaradt alattvaló teljes szívéből szerette őt.

A szüleitől azonban mindennél jobban féltek.

A tizenhat éves Auróra, aki kis hercegnőből gyönyörű fiatal nővé vált, jól tudta, hogy közelgő születésnapjánál jóval fontosabbak az őt körülvevő apokaliptikus események. Előre megbocsájtott szüleinek, amiért majd minden valószínűség szerint elfelejtik a születésnapját – ahogy azt az elmúlt tizenöt évben is tették.

A nagy napon mégis felvette a legszebb ruháját, és mindenkit a tőle megszokott bájjal, jókedvűen üdvözölt. Arra gondolt, valaki talán emlékszik a születésnapjára, és suttogva felköszönti majd, hogy a szülei meg ne hallják.

Amikor aznap delet ütött az óra, a három gonosz tündér megjelent a palotában.

– Eljöttünk, hogy megkapjuk, ami a miénk – szólalt meg az első tündér.

– Már nem tudjuk irányítani a varázserőt, amit tőletek kaptunk – vetette ellen a király.

– Talán nem kellett volna lepaktálnotok az ördöggel – mondta a második tündér.

– Könyörgök, mentsetek meg minket! – kiáltotta a királyné.

– Nem – válaszolta határozottan az első tündér. – Most adjátok át nekünk a lányt!

Auróra zavartan hol a szüleire, hol a tündérekre nézett.

– Mit… mit jelent ez az egész? – kérdezte. Mindennél jobban remélte, hogy félreértette, amit hallott.

– Velük kell menned – mondta kimerülten a királyné, a tündérek felé intve.

– NEM.

Pontosan úgy, ahogy tizenhat évvel azelőtt, a zöld füstfelhő ismét megjelent, majd Demóna lépett elő belőle. Teljesen máshogy nézett ki, mint annak idején; most egy botra támaszkodva közlekedett, csoda szép arca pedig megnyúlt, és beesetté vált. A teste köré tekert fekete ruhadarabokban ősi zarándoknak tűnt, aki épp most ért hosszú útja végére.

– Az elmúlt tizenhat évet a felkészülésre áldoztam, de most készen állok arra, hogy útját álljam a királyságot sújtó átkoknak – mondta.

Hangja még mindig erős volt. Ezután felemelte a botját. A végén lévő kristálygömb zöld színben izzott fel.

– Nincs elég hatalmad … – szólalt meg az első tündér.

– EL INNEN! – kiáltotta Demóna, majd mindkét kezét a levegőbe emelte, mire zöld tűz tört elő a testéből.

A három tündér sikoltva hátrálni kezdett, majd testük visszahúzódott arra az ördögi helyre, ahonnan származtak.

– Ó, mit tettetek! – mondta Demóna, a királyi párhoz fordulva. – A kárt már lehetetlen teljesen helyrehozni. A föld örökké érzi majd a fájdalmat, amit okoztatok neki. De talán meg tudom menteni azt a kicsit, ami még megmaradt.

Ezután ismét a magasba emelte a kezeit, majd kántálni kezdett. Az ujjaiból zöld köd szivárgott, majd távozott a kastély osztott üvegű ablakain át, hogy körülfonja a kiszáradt várárokban növekedő fekete, görbe fákat. A földből gyors növekedésű indák és tüskék törtek elő, melyek végül elérték a kastély falainak magasságát, és úgy tekeregtek, mint egy szövőszék szálai. Hamarosan az egész vár sötét, zöld árnyékba burkolózott.

Az elátkozott vidéket szörnyűséges, gonosz sikolyok hangja árasztotta el.

Demóna kimerülten összeesett. Fehér arca most még sápadtabb volt, mint korábban.

– Biztonságban vagyunk – mondta.

A király épp valami köszönetfélét akart neki mondani, de Demóna feltartott keze elhallgattatta.

– Te pedig sokkal kisebb büntetésben részesülsz, mint amit megérdemelnél mindazért, amit tettél – mondta hidegen a nő. – Eladtad a saját lányodat a Sötétségnek, és tönkretetted a kastély falain kívüli világot. Ezért halált érdemelnél. De mint a vár új királynője, megkegyelmezek neked, és örökre a tömlöcbe zárlak, ahol lesz időd és lehetőséged elgondolkodni azon, amit tettél. Egy napon talán megbánod majd a bűneidet.

Sem a kastély őrei, sem a többi jelenlévő nem próbálta megakadályozni Demónát – sőt, segítettek neki lelökdösni a királyt és a királynét a várbörtönbe vezető lépcsőkön.

– Eladtak engem? – mormogta Auróra. – Ezt nem értem…

Demóna a szegény lány fejére tette a kezét, és így szólt:

– Sajnálom, gyermekem. Borzalmas, ami veled és a világoddal történt. De legalább te, és akik még megmaradtak, tovább élhettek. Igen, élni fogunk, és a kezünkbe vesszük a dolgok irányítását!

Így történt, hogy Demóna királynő, Auróra és a többi túlélő boldogan éltek, míg meg nem haltak, az alattuk elterülő halott és halált hozó földön.