Borítószöveg

A CHERUB-ügynökök vérprofik – és mindannyian gyerekek. A bevetéseken terroristák után kémkednek, és titkos információkat gyűjtenek. Hihetetlenül veszélyes munkát végeznek, csakhogy van egy óriási előnyük: a felnőtteknek sosem jutna eszükbe, hogy gyerekek is lehetnek kémek.

James igazi bajkeverő, ugyanakkor elképesztően tehetséges. A CHERUB-nak pedig épp ilyen tagokra van szüksége. Ezért a fiú, mivel nincs más választása, beáll ügynöknek. Mielőtt azonban bevetésre küldenék, túl kell élnie a száznapos alapkiképzést, amire még a legkeményebb újoncok közül sem mindenki képes...

A II. világháború alatt francia civilek ellenállási mozgalmat szerveztek, hogy felvegyék a harcot a német erőkkel. A legrátermettebb ügynökeik között sok gyerek és fiatal akadt. Charles Henderson brit kém közel három évig dolgozott közöttük. Miután visszatért Nagy-Britanniába, húsz brit fiút képzett ki titkos műveletek elvégzésére. Az egységnek a CHERUB fedőnevet adta. A szervezet néhány évtized múlva már több mint kétszázötven – tizenhét éves vagy annál fiatalabb – ügynököt tudhatott a soraiban. Egyvalami azonban sohasem változott: az egység azért jöhetett létre és maradhatott fenn, mert a felnőttek soha, sehol nem gondoltak arra, hogy gyerekek is lehetnek kémek.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Robert Muchamore: The Recruit

Copyright © Robert Muchamore 2004

First published in Great Britain in 2004

by Hodder Children’s Books

The right of Robert Muchamore to be identified as the Author of the Work has been asserted by him in accordance with the

Copyright, Designs and Patents Act 1988.

Hungarian translation © Binder Natália, 2020

ISBN 978-963-437-734-4

Kiadja a Kolibri Kiadó

Megjelent Budapesten, 2021-ben

Felelős kiadó Pap Zoltán

Felelős szerkesztő Vereckei Andrea

Szerkesztő Gábor Lívia

Olvasószerkesztő Kovács Judit

Borítóterv Müller Péter

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A kötetben előforduló szereplők valamennyien a képzelet szüleményei, és bárminemű hasonlóságuk – akár élő, akár holt – valóságos személyekkel pusztán a véletlen műve.

Tartalom

Mi az a CHERUB?

1. Kémia

2. Hugi

3. Rosszabb

4. Gondozás

5. Biztonság

6. Az otthon

7. Agyturkász

8. Születésnap

9. Fura

10. Tesztek

11. Rajt

12. Név

13. Tű

14. Veríték

15. Város

16. Büntetés

17. Víz

18. Alap

19. Boldog

20. Hideg

21. Levegő

22. Part

23. Hajóút

24. Vaku

25. Medúza

26. Vissza

27. Hétköznapok

28. Eligazítás

29. Nagynéni

30. Telep

31. Éjszaka

32. Lány

33. Csodabogár

34. Betegszabi

35. Múlt

36. Zűr

37. Kór

38. Halál

39. Vég

40. Templom

41. Sötét

Zárszó

A CHERUB története (1941–1996)

MI AZ A CHERUB?

A II. világháború alatt francia civilek ellenállási mozgalmat szerveztek, hogy felvegyék a harcot az országukat megszálló német erőkkel. A legrátermettebb ügynökeik között sok gyerek és tizenéves fiatal akadt. Voltak köztük felderítők és futárok, míg mások honvágy gyötörte német katonákkal barátkoztak össze, hogy információkhoz jussanak, amelyek lehetővé tették az ellenállók számára a német katonai műveletek szabotálását.

Charles Henderson brit kém közel három évig dolgozott ilyen francia gyerekek között. Miután visszatért Nagy-Britanniába, a Franciaországban tanultak alapján húsz brit fiút képzett ki titkos műveletek elvégzésére. Az egységnek a CHERUB fedőnevet adta.

Henderson 1946-ban meghalt, de az általa létrehozott szervezet tovább virágzott. A CHERUB néhány évtized múlva már több mint kétszázötven – tizenhét éves vagy annál fiatalabb – ügynököt tudhatott a soraiban. Az évek során persze számtalan technikai újítást vezettek be a hírszerzésben, egyvalami azonban sohasem változott: az egység azért jöhetett létre és maradhatott fenn ilyen sokáig, mert a felnőtteknek soha nem jutna eszébe, hogy gyerekek is kémkedhetnek utánuk.

1. KÉMIA

James Choke rühellte a kémiaórákat. Az általánosban még azt képzelte, hogy ezek az órák kémcsövekről, felcsapó gázcsóvákról és mindenfelé repkedő szikrákról szólnak majd. Ehelyett egy teljes órát töltött a székhez szögezve, és azt kellett bámulnia a többiekkel együtt, hogy Miss Voolt mit vés fel a táblára. Ráadásul mindent le kellett másolniuk, hiába találták fel a fénymásolót már vagy ezer éve.

Ez volt az utolsó előtti óra. Kint esett az eső, és kezdett sötétedni. James álmos volt. Egyrészt mert a laborban fullasztó hőség uralkodott, másrészt mert előző nap késő éjszakáig GTA-zott.

Samantha Jennings ült mellette. A tanárok rajongtak Samantháért: önként elvállalt mindenfélét, az iskolai egyenruhája mindig kifogástalan volt, és lakkozta a körmét. Minden ábrát három különböző színű tollal rajzolt meg, és az iskolai füzeteit csomagolópapírba kötötte, amitől még százszor rendezettebb benyomást keltettek. Csakhogy amikor a tanárok nem látták, Samantha igazi kretén tudott lenni. James utálta, a lány ugyanis állandóan az anyja kövérségével szívatta.

– James anyja olyan dagadt, hogy ki kell zsírozni neki a kádat, különben beleszorul.

Samantha klikkje persze röhögött, mint mindig.

James anyja gigantikus méretű volt. A ruháit kifejezetten nagydarab nőknek szánt webshopokból kellett megrendelnie. Igazi rémálom volt együtt mutatkozni vele. Az emberek mutogattak rá és megbámulták, a kisgyerekek utánozták a járását. James szerette őt, mégis kibúvókat keresett, amikor az anyja el akart menni vele valahova.

– Tegnap nyolc kilométert futottam – mondta Samantha. – Két kör volt James anyja körül.

James felnézett a füzetéből.

– Annyira vicces. És most még sokkal viccesebb, mint az előző három alkalommal, amikor elsütötted ugyanezt a poént.

A hatosztályos gimnázium első osztályában James volt a legkeményebb srác. Bármelyik fiút pofán verte volna, ha beszól az anyjára. De egy lánnyal mihez kezdjen az ember? A következő órán olyan messze ül majd Samanthától, amennyire csak tud.

– Anyád olyan dagadt…

Jamesnek most lett elege. Felpattant, a széke kivágódott alóla.

– Mi bajod van neked? – ordította.

A laborban megfagyott a levegő. Minden tekintet rájuk szegeződött.

– Neked mi bajod? – vigyorgott Samantha. – Nem érted a viccet?

– Choke, állítsd fel azt a széket, és folytasd a munkát! – kiabálta Miss Voolt.

– Samantha, még egyetlen szó, és tutira… – Jamesnek nem igazán volt erőssége a visszavágás. – Rohadtul…

Samantha kuncogott.

– Miért, mi lesz akkor? Hazamész dagi mamihoz, és az ölébe csücsülsz?

James szerette volna letörölni Samantha arcáról ezt a bárgyú vigyort. Megragadta, felrántotta a székről, és arccal nekilökte a falnak. Aztán visszafordította, hogy a szemébe nézzen. Ledermedt. Samantha arcából patakzott a vér. Hosszú vágás futott végig rajta, egy falból kiálló szög hasította fel.

James rémülten hátrahőkölt. Samantha a vérző sebre szorította a kezét, és torkaszakadtából visítani kezdett.

– James Choke, most aztán tényleg komoly bajban vagy! – kiabálta Miss Voolt.

Az osztályban mindenki nyüzsögni kezdett. James képtelen volt szembenézni azzal, amit tett. Úgysem hinné el neki senki, hogy véletlen volt. Rohanni kezdett az ajtó felé. Miss Voolt elkapta a karját.

– Mit képzelsz? Azt hiszed, csak így elfuthatsz?

– Hagyjon békén! – kiabálta James, és meglökte Miss Vooltot.

A tanárnő hanyatt vágódott, és tehetetlenül kapálózott a padlón, mint valami hátára fordult bogár.

James bevágta maga mögött az ajtót, és végigfutott a folyosón. Az iskolakapu zárva volt, de a tanári parkoló korlátján átmászva végül sikerült kijutnia az utcára.

*

James dühösen rohant tovább, minél távolabb akart kerülni az iskolától. Miközben magában átkozódott, a félelem lassan felülkerekedett benne. Kezdett rájönni, hogy még soha életében nem került ekkora bajba.

Pár hét múlva betölti a tizenkettőt. Azon tűnődött, vajon megéri-e egyáltalán azt a napot. Az anyja meg fogja ölni. Tutira felfüggesztik, de még az is lehet, hogy egy ilyen durva ügy miatt egyszerűen kicsapják, és kész.

Mire odaért a háztömbjük elé az aprócska játszótérre, már teljesen kiborult. Az órájára nézett. Ha ilyen korán hazamegy, az anyja egyből rájön, hogy valami nincs rendben. Annyi pénz sem volt nála, hogy beugorjon a kisbüfébe inni valamit. Az egyetlen jó megoldásnak az tűnt, ha bemegy a játszótérre, és a betonalagútba bújik a szemerkélő eső elől.

Az alagút kisebbnek tűnt, mint amekkorára emlékezett. A falát körös-körül graffitik borították, és olyan szag terjengett benne, mintha lehugyozta volna egy kutya. James nem bánta. Úgy érezte, rászolgált, hogy valami hideg, büdös helyen legyen. A kezét dörzsölgette, hogy átmelegedjen, és visszagondolt a kiskorára.

Akkoriban az anyja még egyáltalán nem volt ilyen kövér. Mindig benézett az alagút végén, és az arcán derűs mosollyal, mély, vicces hangon ijesztgetni kezdte: „Most pedig bemászom, és felfallak, James!” Ami klassz volt, mert az alagút irtó menőn visszhangzott, ha odabent ült az ember. James ki is próbálta:

– Totál hülye vagyok!

A visszhang egyetértett vele. James felhajtotta a kapucniját, a cipzárt pedig felhúzta az álláig – alig látszott ki az arca a kabát mögül.

*

Fél óra dühös gubbasztás után aztán rájött, két lehetősége van: vagy az alagútban marad élete végéig, vagy hazamegy, és kinyírják.

Hazaérve belépett az előszobába, és az első dolga volt, hogy ellenőrizze a mobilt a fogasok alá betolt kisasztalon.

12 NEM FOGADOTT HÍVÁS

ISMERETLEN SZÁM

Úgy tűnt, az iskola piszkosul el akarja érni az anyját, sikertelenül. James hálát adott az égnek, bár szöget ütött a fejébe, vajon az anyja miért nem vette fel a telefont. Ekkor vette csak észre, hogy Ron bácsi dzsekije ott lóg a fogason.

James még egészen kicsi volt, amikor Ron bácsi felbukkant a színen. Mintha valaki náluk felejtett volna egy hangoskodó, büdös pokrócot. Ron cigizett, ivott, és kizárólag a kocsmába járt el otthonról. Egyszer volt valami állása is, de csak két hétig.

James mindig is lúzernek tartotta Ront, és az anyja végül nagy nehezen kirúgta. De persze csak miután hozzáment, és szült neki egy lányt. Akárhogy is, mindig a gyengéje maradt a férfi, és sosem váltak el. Ron párhetente rendszeresen feltűnt, elvileg azért, hogy találkozzon a lányával, Laurennel. Csakhogy többnyire pont olyankor jött, amikor épp le volt égve, Lauren pedig iskolában volt.

James bement a nappaliba. Az anyja, Gwen, elterülve feküdt a kanapén. A lábát feltette egy puffra, a bal be volt fáslizva. Ron az egyik fotelben ült, lába a dohányzóasztalon, a lábujjai kikandikáltak a zokniból. Mindketten rendesen be voltak piálva.

– Anya, nem szabadna innod a gyógyszereidre! – James olyan ideges lett, hogy rögtön el is felejtette a saját baját.

Ron felegyenesedett, és nagyot slukkolt a cigijéből.

– Helló, Jamie fiú, apuci hazajött – vigyorgott.

Végigmérték egymást.

– Nem vagy az apám.

– Nem hát – vágott vissza a férfi. – Apád megpattant még aznap, amikor először meglátta azt az ocsmány képedet.

James nem akart Ron előtt beszélni az iskolai balhéról, de nagyon kikívánkozott belőle az igazság.

– Anya, történt valami a suliban. Véletlen volt.

– Megint bepisiltél, ugye? – röhögött Ron.

James rá se hederített.

– Figyelj csak, James, édes kicsikém – habogta kásásan az anyja. – Bármibe is keveredtél már megint, majd később megbeszéljük. Most inkább menj el a suliba a húgodért. Ittam pár pohárkával, jobb, ha most nem vezetek.

– Bocs, anya, de ez most komoly. Muszáj elmondanom…

– Indulj a húgodért! – csattant föl az anyja. – Szétmegy a fejem.

– Elég nagy már, egyedül is haza tud jönni – ellenkezett James.

– Nem elég nagy – szólt közbe Ron. – Fogadj szót anyádnak! Ha engem kérdezel, Gwen, hát jól fenékbe kéne rúgni ezt a gyereket.

– Most mennyi pénz kell neki? – kérdezte James gúnyosan.

Gwen legyintett. Elege volt mindkettejükből.

– Két percet sem bírtok ki veszekedés nélkül? James, hozd ide a pénztárcámat! Hazafelé vegyél valamit enni. Ma este nem főzök.

– De…

– Nyomás, mert kihúzod a gyufát!

James alig várta, hogy elég nagy legyen, és szét tudja verni Ron bácsit. Ha a pasas nem volt a közelben, az anyja tök normálisan viselkedett.

James megtalálta az anyja tárcáját a konyhában. Tíz font is elég lett volna a vacsorára, de két húszast vett ki. Ron úgyis ki fog lopni mindent a tárcából, mielőtt elmegy, úgyhogy az anyja nem őt fogja gyanúsítani. Állati jó érzés volt ennyi pénzt tömni az iskolai egyennadrág zsebébe. Gwen csak olyasmit hagyott elöl, amiről sejtette, hogy James vagy Ron úgyis lenyúlja. A nagy lét az emeleten, egy széfben tartotta.

2. HUGI

Sok gyerek annak is örült volna, ha van egy telefonja, amin játszhat. Jamesnek ezzel szemben mindene megvolt: az összes létező játékkonzol, program és PC-kiegészítő, laptop, iszonyú menő mobil, a szobájában saját tévé és persze a legmodernebb lejátszók. Soha nem vigyázott a dolgaira. Ha valami tönkrement, úgyis kapott helyette másikat. Nyolc pár Nike edzőcipője volt. A legmenőbb gördeszkája. A legdrágább versenybringája. Amikor kupi volt a szobájában, pont úgy nézett ki, mintha bomba robbant volna egy pláza műszaki és sportboltjában.

Jamesnek azért volt ilyen sok mindene, mert az anyja, Gwen Choke, tolvaj volt. Egy komplett boltitolvaj-hálózatot működtetett a foteljéből, miközben egész álló nap szappanoperákat nézett a tévében, és csokival meg pizzával tömte magát. Persze nem ő maga lopott. Gwen csak felvette a megrendeléseket, és továbbította a neki dolgozó tolvajoknak. A hozzá vezető szálakat eltüntette, a közelébe sem ment a lopott holmiknak, és párnaponta lecserélte a mobilját, hogy a rendőrség ne tudja lenyomozni a hívásait.

*

James most először járt az általános iskolánál azóta, hogy a nyári szünet előtt végzős diákként kisétált az épületből az utolsó tanítási nap végén. A kapunál néhány anyuka traccsolt.

– Anyád hol van, James? – kérdezte valamelyikük.

– Ki van ütve – vonta meg a vállát James kedvetlenül.

Kizárt, hogy még ő falazzon neki azok után, ahogy az előbb kidobta otthonról. Látta, hogy a nők jelentőségteljesen összenéznek.

– Kéne nekem egy új PS – szólalt meg az egyik. – Tud szerezni?

James megint vállat vont.

– Naná. Félár, kápé.

– Nem felejted el?

– De. Tessék felírni egy cetlire névvel, telefonszámmal, majd odaadom neki.

A pletykálkodó anyák csapata elkezdett írogatni: edzőcipő, ékszer, távirányítós autó. James az iskolai zakó zsebébe tömködte a fecniket.

– Keddre kellene – mondta egy másik anya.

James nem volt valami fényes kedvében.

– Ha anyámnak akar üzenni valamit, akkor tessék leírni. Én úgyis elfelejtem.

A gyerekek kezdtek kiszállingózni az iskolából. A kilencéves Lauren ért ki utolsónak az osztályából. Kezét a bomberdzsekije zsebébe süllyesztette, a farmerja sáros volt, mert az ebédszünetben a fiúkkal focizott. Szőke volt, akárcsak James, de folyton nyaggatta az anyját, hogy hadd fesse be feketére a haját.

Lauren teljesen más bolygón élt, mint a legtöbb vele egyidős lány. Egyetlen lányos ruhadarabja sem volt. Ötévesen megsütötte a mikróban a Barbie-babáit, és azóta feléjük sem nézett. Az anyjuk azt szokta mondani, hogy ha egy dolgot kétféleképpen lehet megcsinálni, akkor biztos, hogy Lauren kitalál egy harmadik módot.

– Utálom azt a vén banyát – jelentette ki Lauren, amikor odaért Jameshez.

– Melyiket? – kérdezte a bátyja.

– Mrs. Reedet. Feladott az osztálynak egy csomó matekfeladatot. Kábé két perc alatt kész voltam vele, de nem mehettem ki. Ott kellett ülnöm az óra végéig, és megvárnom, hogy az a sok kretén végre befejezze. Még annyit sem bírt megengedni, hogy kimenjek a szekrényemhez a könyvemért.

James emlékezett rá, hogy Mrs. Reed ugyanezt csinálta, amikor három évvel korábban őt tanította. Tisztára olyan volt, mintha büntetné azt, aki okos.

– Amúgy mit keresel itt? – kérdezte Lauren.

– Anya bepiált.

– A műtét előtt nem is szabadna innia.

– Ne nekem mondd – vonta meg a vállát James. – Mégis hogy akadályozzam meg?

– És hogyhogy olyan korán hazaértél, hogy értem tudtál jönni?

– Verekedtem. Hazaküldtek.

Lauren a fejét csóválta, de muszáj volt mosolyognia.

– Megint egy verekedés. A harmadik a félévben, ugye?

James nem akart erről beszélni.

– Melyiket mondjam előbb? – kérdezte. – A jó vagy a rossz hírt?

Lauren vállat volt.

– Mindegy, lökjed.

– Apád otthon van nálunk. A jó hír viszont, hogy anya adott pénzt kajára. Apád meg, gondolom, felszívódik, mire hazaérünk.

*

Egy hamburgerezőben kötöttek ki. James dupla sajtburger menüt evett, Lauren csak hagymakarikát meg kólát kért. Nem volt éhes, úgyhogy hozott a pultról egy marék kávétejszínt meg zacskós cukrot, és hatalmas kupit csinált az asztalon, mialatt James evett. Egy csomó cukrot kiszórt, és lelocsolta tejszínnel. Aztán apró cafatokra tépkedte a csomagolópapírt, és a fecnikkel együtt összekeverte az egészet.

– Ezt meg minek csinálod? – kérdezte James.

– Ami azt illeti – felelte Lauren epésen –, az egész nyugati civilizáció jövője függ attól, hogy sikerül-e szmájlit rajzolnom ebbe a trutyiba.

– Azt vágod, hogy valami szerencsétlennek ezt el is kell majd takarítania? – kérdezte James.

– Nem az én bajom – vont vállat Lauren.

James betömte az utolsó falat hamburgert, de még mindig farkaséhes volt. A húga alig nyúlt a hagymakarikához.

– Nem kéred? – kérdezte James.

– Edd csak meg, ha akarod. Jéghideg.

– Nem lesz más vacsora. Jobb lenne, ha ennél.

– Nem vagyok éhes – felelte Lauren. – Majd csinálok később melegszendvicset.

James imádta Lauren melegszendvicsét. Őrületes volt: tett bele Nutellát, mézet, porcukrot, cukorszirupot és csokireszeléket. Ami édességet csak talált otthon, abból mind pakolt bele bőségesen. A külseje ropogott, a forró ragacs pedig vagy három centi vastag volt a közepén. Lehetetlen volt úgy megenni, hogy az ember ne égesse meg az ujját.

– Csak majd takaríts fel utána – mondta James. – Anya baromi pipa volt a múltkor, miután szendvicset csináltál.

*

Már majdnem rájuk sötétedett, mire befordultak az utcájukba. A sövény mögül két srác ugrott elő. Az egyikük elkapta Jamest, a falnak lökte, majd a karját durván a háta mögé csavarta.

– Szevasz, James – mondta a száját szinte James fülére tapasztva. – Már vártunk.

A másik srác Laurent kapta el, és tenyerét a lány szájára szorította, hogy ne tudjon sikítani.

James hirtelen komolyan megkérdőjelezte a saját szellemi képességeit. Mialatt azon parázott, hogy előveszi az anyja a suli miatt, sőt lehet, hogy még a rendőrség is, egy apróságról megfeledkezett: Samantha Jenningsnek volt egy tizenhat éves bátyja.

Greg Jennings bandájában mindenki totál kattant volt. Ők uralták az egész környéket. Kocsikat vertek szét, járókelőket raboltak ki, bunyókba keveredtek. Ha egy ott lakó gyerek meglátta őket, azonnal lesütötte a szemét, és némán fohászkodni kezdett. Örülhetett, ha megúszta egy pofonnal, és azzal, hogy elvették a pénzét. Volt azonban egy halálbiztos módszer arra, ha valaki fel akarta hergelni a bandát: egyszerűen csak meg kellett verni az egyikük húgát.

Greg Jennings végighorzsolta James arcát a téglafalon.

– Visszakapod, ami jár – hörögte, azzal eleresztette a karját.

James érezte, hogy az egész arcát elönti a vér. Nem lett volna értelme ellenállni. Greg, ha akarja, úgy összeroppantja, mint egy darabka száraz gallyat.

– Beszartál, mi? – kérdezte Greg. – Jól teszed.

James megpróbált kinyögni valamit, csakhogy nem jött ki hang a torkán. A remegése már önmagában is felért egy válasszal.

– Van nálad zsé? – kérdezte Greg.

James előhalászta, ami a negyven fontból megmaradt.

– Nem is rossz – vigyorgott Greg.

– A húgomat ne bántsátok, kérlek! – könyörgött James.

– Az én húgom nyolc öltést kapott az arcába. – Greg egy kést húzott elő a zsebéből. – Az a mázlitok, hogy nekem nem pálya kiscsajokat bántani, különben a te húgodnak nyolcvan öltése lenne.

Greg lenyisszantotta James iskolai nyakkendőjét. Aztán levagdosta a gombokat a zakójáról, és felhasította a nadrágját.

– Ez még csak a kezdet – folytatta. – Sokat fogunk mi még találkozni.

Egy ököl csapódott James gyomrába. Ron megverte párszor, de ilyen kemény ütést még soha nem kapott. Greg és a spanja elsétáltak. James összegörnyedt a földön.

Lauren odament hozzá. Nem volt benne túl sok együttérzés.

– Komolyan, pont Samantha Jenningset sikerült betalálnod?

James felnézett a húgára. Mindene iszonyúan fájt, és szégyellte magát.

– Véletlenül hasadt fel az arca. Tényleg csak rá akartam ijeszteni.

Lauren elfordult.

– Segíts már felállni! Nem tudok járni.

– Hát akkor mássz!

Lauren tett néhány lépést, de aztán rájött, hogy nem hagyhatja így ott a testvérét. Még akkor sem, ha idióta. James a húga vállát átölelve botladozott hazáig. A lánynak minden erejét össze kellett szednie, hogy megtartsa a bátyja súlyát.

3. ROSSZABB

James a gyomorszájára szorított kézzel botorkált be az előszobába. Megnézte az anyja mobilján a kijelzőt:

48 NEM FOGADOTT HÍVÁS

4 OLVASATLAN ÜZENET

Kikapcsolta a telefont, aztán benézett a nappaliba. Odabent ment a tévé, de amúgy sötét volt. Az anyja a fotelben aludt, Ron pedig felszívódott.

– Elment – mondta James.

– Hála az égnek! – nyögött fel Lauren. – Olyan büdös a szája, hogy kifordul a belem, amikor megpuszil.

Lauren becsukta a bejárati ajtót, de előbb felvett a lábtörlőről egy kézzel írt üzenetet.

– Valaki itt járt a sulidból.

A lány hangosan, nehezen silabizálva olvasni kezdte a kusza kézírást:

– „Kedves Mrs. Choke! Kérem, hogy a lenti számok egyikén haladéktalanul lépjen kapcsolatba az iskolatitkárral vagy velem. James mai iskolai mag…” Iskolai mag?

– Magaviselet – tippelt James.

– „…magaviseletéről van szó.” – folytatta Lauren. – „Michael Rook, igazgatóhelyettes.”

Lauren követte Jamest a konyhába, aki engedett magának egy pohár vizet, aztán leroskadt az asztalhoz. A húga leült vele szemben, és lerúgta az edzőcipőjét.

– Anya tutira felkoncol – vigyorgott Lauren. Alig várta, hogy szenvedni lássa a bátyját.

– Nem tudnád befogni? Próbálok nem gondolni rá.

*

James magára zárta a fürdőszoba ajtaját. Megdöbbent, amikor meglátta magát a tükörben. A fél arca és rövidre nyírt, szőke haja csupa vér lett. Kiürítette a zsebeit, aztán fogta a ruháit, amiket Greg alaposan hazavágott, és belegyűrte egy szemeteszsákba. Majd később a többi szemét alá rejti a kukába, hogy az anyja ne találja meg.

Most, hogy ekkora zűrt csinált, azért feltett magának pár kérdést. Azt eddig is tudta, hogy nem az a kimondott jófiú. Állandóan verekedésbe keveredett. Okos volt, de soha nem készült az órákra, úgyhogy folyton rossz jegyeket kapott. James emlékezett az összes alkalomra, amikor a tanárai azt mondták neki, hogy elpazarolja a tehetségét, és hogy amit csinál, annak rossz vége lesz. Kismillió lelkifröccsöt ült már végig kikapcsolt aggyal. Most viszont felmerült benne, mi van, ha mégis igazuk volt, és ettől csak még jobban utálta őket.

James lecsavarta a fertőtlenítős tubus kupakját, de aztán rájött, hogy semmi értelme bekenni a sebet, ha előbb nem mossa le a vért. A zuhany meleg vize elzsibbasztotta az arcát és a hasát, miközben a lába körül piros tócsa örvénylett.

Nem volt benne biztos, hogy létezik Isten, de azt sem tudta elképzelni, hogy minden, ami körülötte van, csak úgy magától jött létre. És ha van a világon megfelelő pillanat az imára, akkor az most érkezett el. Egy röpke percre elmerengett azon, vajon a zuhany alatt, meztelenül helyénvaló-e imádkozni, de arra jutott, hogy tök mindegy, és összekulcsolta a vizes kezét.

– Üdv, Isten… Nem vagyok mindig jó. Azaz inkább soha. Kérlek, segíts jónak lenni, meg ilyesmi. Jobb embernek lenni. Köszi szépen… Ámen. Ja, és kérlek, ne engedd, hogy Greg Jennings kinyírjon.

James bizonytalanul nézegette a két kezét. Nem volt meggyőződve az imádság erejéről.

*

Zuhanyozás után felvette a kedvenc cuccát: egy Arsenalos pólót, meg a lestrapált Nike tréningatyát, amit mindig dugdosnia kellett, mivel az anyja mindent kihajított, ami nem úgy nézett ki, mintha aznap lopták volna a boltból. Nem bírta felfogni, hogy mennyivel menőbb néha szakadtan járni.

Miután megivott egy pohár tejet, benyomott két Lauren-féle melegszendvicset, és egy órát GTS-ezett a takaró alatt fekve, végre kezdte magát kicsit jobban érezni. Attól eltekintve persze, hogy minden hirtelen mozdulatra éles fájdalom nyilallt a hasába. De azt a percet sem várta túlságosan, amikor felébred az anyja, mert akkor el kell mesélnie neki, mit művelt. Nem mintha úgy nézett volna ki, hogy egyhamar felébred. Brutál sokat ihatott.

James rommá törte a kocsiját a korláton, és hat autó zúgott el mellette, úgyhogy utolsó lett. Elhajította a kontrollert. Mindig rosszul veszi be azt a sarkot. A gép által irányított kocsik úgy köröztek, mintha sínen futnának, mintha a játék szándékosan gúnyt űzne a bénaságából. Unalmas volt egyedül játszani, de Laurent fölösleges lett volna megkérdeznie. A húga utálta az összes videojátékot. Örökké csak focizni meg rajzolni akart.

James fogta a mobilját, és felhívta a barátját, Samet. Sam az osztálytársa volt, és ugyanabban a háztömbben lakott, mint ők.

A barátja izgatott hangon szólt a telefonba:

– Szevasz, te beteg állat – mondta nevetve. – Te aztán kajakra elintézted magad.

James nem egészen így képzelte a beszélgetés elejét.

– Mi volt, miután leléceltem?

– Öcsém, tök beteg volt. Samantha arcából dőlt a vér. Tiszta vér volt a karja is, mindene. Elvitte a mentő. Miss Voolt meg beverte a hátát, és bőgött, hogy ez volt az utolsó csepp, korkedvezménnyel nyugdíjba megy. Bejött a diri, meg a helyettes is. A diri látta, hogy Miles röhög, úgyhogy három napra felfüggesztette.

James nem akarta elhinni.

– Háromnapos felfüggesztés, csak mert nevetett?

– A diri teljesen bepöccent. Te simán ki vagy csapva.

– Ne már!

– De már, te kretén. Rögtön az első félévben kicsapatod magad!? Ez milyen cinkes már! Anyád elvert?

– Még nem tudja. Alszik.

Sam megint felröhögött.

– Alszik! Szerinted nem akarná, hogy felébreszd, és elregéld neki, hogy kivágtak?

– Nem érdekelné – hazudta James, és próbált lazának tűnni. – Akkor átjössz PS-ezni, vagy sem?

Sam hirtelen hangot váltott.

– Nem, haver, leckét kell írnom.

James felnevetett.

– Te soha nem írsz leckét!

– Mostantól igen. Az ősök nem hagynak békén. A szülinapi ajándékommal zsarolnak.

James tudta, hogy a barátja hazudik, csak azt nem tudta, miért. Normális esetben Sam megkérdezné az anyját, hogy átmehet-e hozzá, az anyja pedig elengedné.

– Miért? Csináltam valamit, amiért berágtál rám?

– Nem az, de…

– De mi?

– Nem vágod?

– Nem.

– Haver vagy, James, de nem lóghatunk együtt, amíg ez az egész el nem ül.

– Mi a francért nem?

– Mert Greg Jennings péppé fog verni téged, és ha meglát veled, akkor nekem is annyi.

– Segíthetnél szembeszállni vele – jegyezte meg James.

Sam szerint ennél viccesebbet nem is mondhatott volna.

– Az én vézna seggemmel semmire nem mész ezekkel a srácokkal szemben. Bírlak, James, jó haver vagy, de most a barátodnak lenni egyet jelent az öngyilkossággal.

– Kösz szépen a segítséget, Sam.

– Gondolkozhattál volna, mielőtt úgy döntesz, hogy feltűzöd egy rozsdás szögre a suli legkeményebb csávójának a húgocskáját.

– Egyáltalán nem akartam bántani. Véletlen volt.

– Majd csörögj vissza, ha ezt Greg Jenningsnek is sikerült beadnod.

– Nem hiszem el, hogy ezt csinálod velem!

– A helyemben te ugyanezt csinálnád. Te is tudod.

– Akkor ennyi. Leprás vagyok.

– Ez nagyon durva sztori. Bocs. Ezt most kihagyom.

– Aha.

– Telefonon beszélhetünk. Én azért bírlak.

– Köszi, Sam.

– Most mennem kell. Szevasz. Sajnálom az egészet.

– Jó leckeírást.

James kinyomta a telefont, és eltűnődött, hogy talán megint imádkozhatna egyet.

*

James hülye műsorokat nézett a tévében, aztán elaludt. Álmában Greg Jennings kitaposta a belét. Összerándulva ébredt.

Majd szétdurrant a hólyagja. Az alhasában érzett fájdalom ötvenszer rosszabb lett, mint volt. A vécécsészében landoló első csepp piros volt. James alig hitt a szemének. Pedig élénkvörös volt: vért pisilt. Miután kint volt a vécén, a fájdalom majdnem teljesen megszűnt, mégis halálra rémült. Ezt muszáj elmondania az anyjának.

A nappaliban még mindig bömbölt a tévé. James kikapcsolta.

– Anya – szólalt meg.

Hirtelen fura érzése támadt. Az anyja túl csendesnek tűnt. Megfogta a kezét: hideg volt. Az anyja szája elé tartotta a tenyerét. Nem lélegzett. Nem volt pulzusa sem. Semmi.

*

James a mentő hátuljában átölelve tartotta Laurent. Az anyjuk holtteste fél méterre feküdt tőlük, egy pokróccal letakarva. Lauren ujjai belemélyedtek James hátába, annyira csimpaszkodott belé. James is meg volt rémülve, de próbálta tartani magát, nehogy Lauren még jobban kiboruljon.

Amikor odaértek a balesetire, végignézte, ahogyan az anyját eltolják azon a hordágyon. Rájött, hogy ez lesz az utolsó emléke róla: egy dudorodó pokróc a villogó kék fényben.

Lauren még akkor sem engedte el, amikor kiszálltak a mentőből. A világ minden kincséért sem eresztette volna el a bátyját. A sírást már abbahagyta, de lihegett, mint egy kutya.

Lauren úgy járt, akár egy zombi. A mentő sofőrje átvágott velük a várótermen, és egy kis kezelőbe vezette őket. Már várt rájuk egy doktornő. Tudta, mi történt.

– Dr. May vagyok. Lauren és James, ugye?

James megdörgölte Lauren vállát, és próbálta megnyugtatni.

– Lauren, elengednéd a bátyádat, hogy beszélhessünk?

Lauren meg sem hallotta.

– Nincs magánál, olyan, mint egy élőhalott – mondta James.

– Sokkot kapott. Adnom kell neki valami nyugtatót, különben el fog ájulni. – Dr. May felvett egy fecskendőt egy kis gurulós asztalkáról, és feltűrte Lauren ingének ujját. – Tartsd erősen.

Amint a bőrébe hatolt a tű, Lauren azonnal elernyedt. James leeresztette az ágyra. Dr. May feltette az ágyra a lány lábát is, aztán betakarta egy pokróccal.

– Köszönöm – mondta James.

– Azt mondtad a mentősnek, hogy véres a vizeleted – mondta Dr. May.

– Aha.

– Megütötte valami a hasadat?

– Valaki – felelte James. – Verekedtem. Súlyos?

– Ha a belső szerveidet ütés éri, vérzés léphet fel. Ugyanúgy, mint egy külső sérülésnél. Elvileg magától meg kell gyógyulnia, de ha holnap estig nem múlik el, akkor gyere vissza.

– És most mi lesz velünk? – kérdezte James.

– Jön egy szociális gondozó, hogy találkozzon veletek. Ő majd felveszi a kapcsolatot a rokonaitokkal.

– Nekem nincsenek rokonaim. A nagyi tavaly halt meg, az apámat meg nem is ismerem.

4. GONDOZÁS

James másnap reggel idegen ágyban, fertőtlenítőszagú ágyneműk között ébredt. Gőze sem volt róla, hol lehet. Az utolsó emléke az volt, hogy egy nővér altatót ad neki, aztán egy autó felé megy, és a feje olyan nehéz, mintha ólomból volna.

Az utcai ruhája volt rajta, de az edzőcipőjét valaki levette róla. Kidugta az orrát a takaró alól, és látta, hogy a másik ágyból Lauren feje kandikál ki. A húga a hüvelykujjával a szájában aludt. James kiskora óta nem látta őt az ujját szopni. Bármit is álmodott Lauren, az ujjszopás nem jelentett jót.

James kikászálódott az ágyból. Az agya tompa volt az altatótól, az állkapcsát merevnek érezte, a homloka furán lüktetett. A szobában teljesen világos volt, pedig a függönyöket összehúzták. James egy tolóajtó mögött megtalálta a zuhanyzót és a vécét. Megkönnyebbülve látta, hogy a vizelete normális színű. Vizet fröcskölt az arcára. Tudta, hogy ki kellene borulnia az anyja halála miatt, de valahogy teljesen érzéketlenné vált. Minden olyan valószerűtlennek tűnt, mintha egy fotelben ülne, és saját magát nézné a tévében.

Kilesett az ablakon. Egy rakás gyerek rohangászott az udvaron. Eszébe jutott, hogy az anyja egyik kedvenc fenyegetése az volt, hogy intézetbe dugja, ha nem viselkedik rendesen.

James kilépett a szobából, mire megszólalt egy jelzőcsengő. Egy nő jött ki az egyik irodából, és kezet nyújtott neki. James kezet fogott vele, bár egy kicsit meghökkent a nő lila hajától és a fülcimpáin fityegő rengeteg fémkarikától.

– Szia, James. Rachel vagyok. Isten hozott a Nebraska House-ban. Hogy érzed magad?

James vállat vont.

– Őszinte részvétem, sajnálom, ami anyukáddal történt.

– Köszönöm, Miss..

Rachel felnevetett.

– Ez nem iskola, James! Mindenféle gúnynevem van, de a Miss nem szerepel köztük.

– Bocsánat.

– Körbevezetlek, aztán megreggelizel. Éhes vagy?

– Kicsit – felelte James.

– Figyelj – mondta Rachel, mikor elindultak –, ez a hely egy szemétdomb, és tudom, hogy az életed most borzalmasnak tűnik, de sok jó ember van itt, aki segíteni akar.

– Értem – mondta James.

– Íme, a wellness-részlegünk! – Rachel kimutatott az ablakon át egy felfújható pancsolómedencére: tele volt esővízzel és cigarettacsikkekkel.

James halványan elmosolyodott. Rachel kedvesnek tűnt, még akkor is, ha valószínűleg ugyanezt a dumát tolja minden itt landoló szerencsétlennek.

– A sportközpontunk. Szigorúan csak a házi feladat után jöhet szóba.

Keresztülvágtak egy helyiségen, amiben egy dartstábla és két biliárdasztal árválkodott. A zöld posztót kétoldalú ragasztó tartotta a helyén, a hegy nélküli, repedt dákókat egy esernyőtartóban tárolták.

– A lakószobák az emeleten vannak. A fiúké az elsőn, a lányoké a másodikon. A zuhanyzó és a mosdó pedig itt lent – folytatta Rachel. – Nem mintha sűrűn látogatnátok.

– Az én szobámban van zuhanyzó – mondta James.

– Az a szoba az újonnan érkezettek fogadására van. Csak egy éjszakát töltenek benne.

Odaértek az étkezőhöz. Több tucat gyerek volt bent, a legtöbben iskolai egyenruhában. Rachel sorban megmutogatott mindent.

– Itt az evőeszköz, meleg ételek a pultnál, müzli, gyümölcslé. Pirítóst is tudsz magadnak csinálni, ha akarsz.

– Király – mondta James.

Nem érezte királynak. Az ismeretlen gyerekekkel teli, lármás terem látványa riasztó volt.

– Egyél, aztán gyere be hozzám, az irodámba.

– Mi lesz a húgommal? – kérdezte James.

– Ha felébred, majd csatlakozik hozzánk.

James vett egy adag cukrozott gabonapelyhet, és leült. A többiek tudomást sem vettek róla. Szemmel láthatólag hozzászoktak már, hogy szinte naponta új gyerekek érkeznek.

*

Rachel éppen telefonált. Az asztala roskadozott a papíroktól és iratrendező mappáktól. Egy hamutartóban cigaretta égett. Rachel befejezte a hívást. Nagyot slukkolt a cigiből. Észrevette, hogy James pillantása a Dohányozni tilos táblára siklik.

– Ha kidobnának emiatt, akkor hat ember munkája maradna elvégezetlenül – mondta. – Kérsz cigit?

James teljesen ledöbbent azon, hogy egy felnőtt cigarettával kínálja.

– Nem dohányzom.

– Helyes – mondta Rachel. – Rákkeltő, de itt inkább adunk nektek, mint hogy lopnotok kelljen. Dobd arrébb a kacatjaimat, és helyezd magad kényelembe.

James a legkevésbé megpakolt székről levette a kupacot, és leült.

– Hogy érzed magad, James?

– Azt hiszem, be vagyok állva az altatótól, amit kaptam.

– Az elmúlik. Engem az érdekelne inkább, hogy érzed magad attól, ami az édesanyáddal történt.

James vállat vont.

– Rosszul, gondolom.

– Az a fontos, hogy ne fojtsd magadba. Majd nézünk neked időpontot egy pszichológushoz, de addig is dumálhatsz itt velem vagy bármelyik másik nevelőtanárral. Akár hajnali háromkor is.

– Tudja valaki, hogy mitől halt meg? – kérdezte James.

– Amennyire én hallottam, az anyukád fájdalomcsillapítókat vett be a lábán levő fekély miatt.

– Nem lett volna szabad alkoholt innia rá – mondta James. – Ugye ennek köze van a dologhoz?

– Mivel ivott a fájdalomcsillapítóra, megállt a szíve. Egyáltalán nem szenvedett, bár tudom, hogy ez most nem vigasztal.

– Velünk mi lesz? – kérdezte James.

– Nem hinném, hogy vannak rokonaid…

– Csak a mostohaapám. Aki nekem csak Ron bácsi.

– A rendőröknek sikerült megtalálni őt tegnap éjjel.

– Valószínűleg saját maguknál egy cellában – mondta James.

Rachel elmosolyodott.

– Volt egy olyan érzésem, hogy ti ketten nem jöttök ki valami fényesen, amikor tegnap éjjel beszéltem vele.

– Beszélt Ronnal?

– Igen… Laurennel jól megvagytok?

– Többnyire – mondta James. – Naponta tízszer is összebalhézunk, de a végén mindig elröhögjük magunkat.

– Anyukád a halálakor hivatalosan még Ron felesége volt, akkor is, ha külön éltek. Ron Lauren apja, így aztán, ha akarja, automatikusan megkapja Lauren felügyeleti jogát.

– Nem lakhatunk Ronnal. Totál csöves.

– Ron nagyon határozottan úgy érzi, hogy Laurennek nem kellene állami gondozásba kerülnie. Ő az apja. Semmit sem tehetünk az ellen, hogy elvigye, hacsak nem volt bántalmazó szülő. Az a helyzet, hogy…

James egyedül is összerakta.

– Engem nem akar, mi?

– Sajnálom.

James a padlót bámulta, és próbálta nem felidegesíteni magát. Az állami gondozás rossz. De az, hogy Lauren Ronnal lesz összezárva, még rosszabb.

Rachel felkelt, és megkerülte az asztalt. Átölelte James vállát.

– Sajnálom.

James azon merengett, hogy Ron minek akarja egyáltalán Laurent.

– Meddig maradhatunk együtt a húgommal?

– Ron azt mondta, hogy ma délelőtt érte jön.

– Nem maradhatnánk együtt csak még pár napig?

– Lehet, hogy ezt most nehéz felfognod, de sokkal rosszabb halogatni az elválást. Ettől még meglátogathatjátok egymást.

– Nem fog rendesen gondoskodni Laurenről. Anya csinálta a mosást meg mindent. A húgom fél a sötétben. Nem tud egyedül iskolába menni. Ron nem fog neki segíteni. Totál megbízhatatlan. Ráadásul egy igazi tirpák.

– Próbálj meg nem aggódni ezen. Rendszeresen fogjuk látogatni Laurent, hogy lássuk, minden rendben megy-e az új otthonában. Ha az apja nem gondoskodik róla megfelelően, akkor megtesszük a szükséges lépéseket.

– És velem mi lesz? Én itt ragadok?

– Csak addig, amíg nem találunk neked egy nevelőcsaládot. Ez azt jelenti, hogy elmész egy olyan családhoz lakni, akik alkalmanként pár hónapra hozzád hasonló gyerekeket fogadnak be. Az is lehet, hogy valakik örökbe fogadnak majd, és tartósan gondoskodnak rólad, éppen úgy, mintha az igazi szüleid lennének.

– Mennyi idő lesz ez? – kérdezte James.

– Jelenleg túl kevés a nevelőcsaládunk. Pár hónapba biztosan beletelik. Most pedig lehet, hogy egy kicsit a húgoddal kellene lenned, mielőtt Ron ideér.

James visszament a szobába. Finoman bökdösve felébresztette Laurent. A lány lassan tért magához, felült, és kidörgölte az álmot a szeméből.

– Mi ez? – kérdezte. – Kórház?

– Gyerekotthon.

– Fáj a fejem – mondta Lauren vontatottan. – És kavarog a gyomrom.

– Emlékszel, mi történt este?

– Emlékszem, azt mondtad, anya meghalt, és vártuk, hogy jöjjön a mentő. Aztán elaludhattam.

– Injekciót kellett neked adni, hogy megnyugodj. A nővér mondta, hogy furán fogod érezni magad, amikor felébredsz.

– Itt fogunk lakni?

– Ron nemsokára érted jön.

– Csak értem?

– Aha.

– Azt hiszem, hányni fogok – jelentette ki Lauren.

A szájához kapta a kezét. James gyorsan félrehajolt, nem akarta, hogy Lauren lehányja.

– Ott a vécé! – mutatta.

A húga berohant a mosdóba. James hallotta, hogy öklendezik. Aztán köhögött egy kicsit, és lehúzta a vécét. Egy percig csend volt. James bekopogott.

– Jól vagy? Bejöhetek?

Lauren nem válaszolt. James bedugta a fejét az ajtón. A húga sírt.

– Milyen életem lesz, ha apával lakom? – zokogta.

James szorosan átölelte. Lauren lehelete hányásszagú volt, de James nem törődött vele. Magától értetődő volt, hogy a húga mindig mellette van. Soha nem gondolt bele, hogy mennyire hiányozna neki, ha egyszer elmenne.

Lauren megnyugodott egy kicsit, és lezuhanyozott. Reggelire gondolni sem bírt, úgyhogy a biliárdasztalos társalgóban üldögéltek. A többi gyerek elment iskolába.

Kész gyötrelem volt minden perc, amíg Ron érkezésére vártak. James szívesen mondott volna valami csodálatosat, hogy felvidítsa a húgát. Olyasmit, amitől minden rendbe jön. Lauren a padlót bámulta, és a széke lábát rugdalta a Reebokja sarkával.

Ron egy fagyival állított be. Lauren először azt mondta, nem kéri, de aztán mégis elvette, mert egyáltalán nem volt olyan állapotban, hogy vitatkozzon. James megpróbált nem sírni Ron előtt, Laurennek pedig úgy összeszorult a torka, hogy megszólalni sem bírt.

– Itt a számom, ha meg akarod látogatni a húgodat.

Ron egy papírfecnit nyújtott oda Jamesnek.

– A lakást ki fogom üríteni – folytatta a férfi. – Beszéltem kint a gondozónővel, később átvisznek. Az összes szarod, ami pénteken még ott lesz, repül a szemétbe.

James el sem hitte, hogyan képes Ron ekkora bunkó lenni egy ilyen napon.

– Te ölted meg – mondta. – Te hoztad fel a lakásba azt a rengeteg piát.

– Nem én erőltettem le a torkán – vont vállat Ron. – És ne nagyon reménykedj benne, hogy túl gyakran találkozhatsz Laurennel.

James úgy érezte, mindjárt felrobban.

– Ha elég nagy leszek hozzá, esküszöm, kinyírlak – mondta. – Istenre esküszöm!

Ron felnevetett.

– Juj, de megijedtem! Mindjárt összecsinálom magam. Remélem, itt majd helyre tesznek a nagyobb srácok. Legfőbb ideje, hogy valaki megtegye – röhögött, azzal megragadta Lauren kezét, és magával rángatta a lányt.