© Baranyi Csaba, 2026

Minden jog fenntartva! Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2026

www.partvonal.hu

Ez a könyv megtörtént eseményeken alapul. Egyes szereplők nevét az ő érdekükben megváltoztattuk, de minden más részlet megegyezik a valósággal.

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Korentsy Márta

Műszaki vezető: Nánási László

Szerkesztő: Helfrich Judit

Borító: Földi Andrea

Korrektor: Kütsön Nikolett

Nyomdai előkészítés: Dubecz Adrienn

ISBN 978-963-609-237-5

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

Végtelen hálával a szívemben szeretnék köszönetet mondani Goda Krisztinának, hogy szakmaiságával, idejével, ötleteivel, támogató szavaival és szeretetével segített életem első könyvének a megírásában. Szerencsésnek érzem magam, hogy a Mindenható mellém sodort egy olyan alkotótársat, olyan lelket, akivel e könyv születése közben megtapasztalhattam, hogy a magammal hozott értékeim igenis fontosak. Nem hiszek a véletlen találkozásokban – ez sem volt az. Köszönöm, hogy megláttad a történetemben a szépséget és a reményt.

SZÜLETÉSEM

1997. december 6-án, valamikor este tíz óra és éjfél között jöttem a világra a gyöngyösi kórházban. Azt bizton állíthatom, hogy életem első pár napja nem volt leányálom, ugyanis a második nap reggelén szoptatás közben hirtelen rángatózni kezdtem. Anyám halálra rémült, és sírva, ordítva kért segítséget.

– Nővérke! Nővérke! Csongor rángatózik, jöjjenek már, az ég szerelmére, tiszta lila a gyerek! Istenem, ezt nem élem túl!

Azonnal elvittek, és zárt ajtók mögött orvosok egész csapata kezdett el vizsgálni. Anyám kétségbeesetten imádkozott a folyosón, a nővér próbálta benne tartani a lelket. Nehéz elképzelni, min mehetett keresztül anya abban a pillanatban. Egyedül, tehetetlenül várakozott, tördelte a kezét, miközben apám otthon, Gyöngyöspatán dolgozott napszámban. Tízperces várakozás után az ajtó kinyílt, és megjelent a főorvos. Anyám a karjába kapaszkodott.

– Doktor úr, hogy van Csongor?

– Azonnal át kell őt vinnünk egy másik kórházba.

– Dehát mi baja?

– Van egy ritka betegsége, úgy hívják: situs inversus. Jobb oldali szívvel született.

– És meg tudják menteni?

– Reméljük, de azonnal át kell őt szállítanunk Budapestre, a kardiológiára. Azt javaslom, maradjon végig mellette.

– Hogy menjek én fel Pestre?

– A mentő majd elviszi a kicsivel együtt.

– Ó, drága Devla, légy velünk!

Anyám szinte önkívületi állapotba került, hamarosan apa és a rokonok is megérkeztek, hogy támogassák őt a nehéz helyzetben. Engem Pestre, a Gottsegen György Országos Kardiológiai Intézetbe szállítottak, ahol azonnal megoperáltak. Mielőtt betoltak volna a műtőbe, a szívsebész, dr. Király Attila anyámhoz fordult:

– Asszonyom, ölelje át a fiát, és búcsúzzon el tőle, mi mindent megteszünk, de sajnos nagyon kicsi az esély, hogy túlélje a beavatkozást.

Szegény szüleim a poklok poklát élték át, miközben a műtő előtt várakoztak. A kórházi dolgozók jöttek-mentek mellettük, de ők csak szorították egymás kezét, és imádkoztak, hogy életben maradjak. Órák teltek el, mire kinyílt a műtő ajtaja, és a sebész mosolyogva lépett oda hozzájuk.

– Szerencsére ez a kisfiú nagyon akar élni, de egy ideig még biztosan itt kell tartanunk. Magának, Irén, be kellene költöznie vele erre az időszakra.

– Hát persze, mennyi időre?

– Hetekre vagy akár hónapokra is. Meg kell figyelnünk, hogy reagál a kezelésekre.

– De doktor úr, nekem otthon hat gyerekem van. Hát kire hagyjam őket?

– Beszéljék meg, hogy tudják megoldani. Csongornak az a legjobb, ha maga most vele van.

A szüleim úgy döntöttek, hogy anyám a kórházban marad, apám pedig megkérte az egyik nővérét, hogy főzzön a családra, és vigyázzon a gyerekekre. A rokonok szinte mindennap felutaztak Gyöngyöspatáról látogatóba, hogy anyám ne maradjon egyedül. Az egész család folyamatosan imádkozott, hogy felépüljek.

Ahogy teltek-múltak a hetek és hónapok, az állapotom javult, azonban nem eléggé ahhoz, hogy hazaengedjenek. Néha a véroxigénszintem volt alacsony, máskor nem akartam enni, és infúzióval kellett táplálni.

Nagyjából hat hónap múlva erősödtem meg annyira, hogy a szüleimmel közölték: hazavihetnek. Anyuék hatalmas örömmel fogadták a hírt, alig hitték el, hogy végre otthon lehetünk mindannyian.

Otthon a testvéreim úgy bántak velem, mint valami porcelánbabával. A szüleim megtiltották nekik, hogy hozzám érjenek, és azt is, hogy a hangoskodásukkal zavarják a pihenésemet. Anya éjjel-nappal ült az ágyam mellett, és figyelte, hogy lélegzem-e, mert rettegett, hogy ismét bekékülök.

Alig tudott aludni, folyamatos félelemben élt, úgy érezte, nem tud megfelelően gondoskodni rólam. Egyik nap zokogva közölte apámmal:

– Kopi, ezt én nem bírom tovább, a múlt héten vagy öt kilót fogytam, lassan eltűnök, annyira görcsbe’ vagyok.

– Mi bajod van már megint? Eddig azért sírtál, hogy hazahozzuk, most meg az a baj, hogy itthon van?

– Meg fog halni!

– Ne károgjál már, hát miért halna meg? – értetlenkedett apám.

– Még a gyógyszereket sem tudjuk fizetni neki. Az lenne a legjobb, ha visszavinnénk a kórházba.

– Ezt ki ne ejtsd a mocskos szádon még egyszer! Hát milyen anya vagy te? A gyerek itthon marad, nem mondunk le róla! – jelentette ki apám.

– Akkor szenvedj vele te!

– Miért, talán én vagyok az anyja? A családot meg ki tartja el?

– Majd én dolgozom, te maradj itthon vele!

– Mit tudnál te csinálni azzal a negyven kilóddal, mi? Cipeled a ládákat, meg vezeted a traktort?

– Elmegyek a gyárba.

– Én meg pelenkázzak itthon, hogy aztán mindenki rajtam röhögjön? Hát előbb ütlek agyon, te szégyentelen!

– Beledöglök az idegtől magamtól is!

– Csongorról akkor sem mondunk le, nincs az az Isten, ha meg tudtad szülni, akkor neveld is fel!

Alig múltam hét hónapos, amikor egy reggel, amíg apa dolgozott, anyám titokban Pestre utazott velem, és a kórházban hagyott. Könnyek között búcsúzott el tőlem, miközben a folyosón várakoztunk.

– Édes, drága, kicsi fiam! Istenre kérlek, ne haragudj rám! Én nem tudlak téged ápolni, de mindig foglak látogatni és szeretni. Apád meg fog engem ölni, bánja a rák, az a fontos, hogy te biztonságban legyél! Én nem bírnám elviselni, ha otthon valami nagy bajod lenne, itt majd vigyázni fognak rád.

Apa végül belátta, hogy nekem is így a legjobb. Anya eleinte még küzdött a lelkiismeretével, ám idővel egyre kevesebbet gondolt rám, és az ígérete ellenére sem ő, sem apám nem látogattak meg, még csak nem is érdeklődtek irántam.