Jálics Ferenc SJ

SZEMLÉLŐDŐ LELKIGYAKORLAT

Bevezetés a szemlélődő életmódba és a Jézus-imába

LELKISÉG

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Franz Jalics:

Kontemplative Exerzitien. Eine Einführung in die kontemnplative Lebenshaltung und in das Jesusgebet,

Echter Verlag, Würzburg, 1994.

Fordította: Varga Péter Pius

Lektorálta és az eredetivel összevetette: Jálics Ferenc SJ

©Varga Péter Pius, 2014

©Jézus Társasága Magyarországi Rendtartománya, 2014

©Jezsuita Kiadó, 2014, 2021

ISBN 978-963-442-043-9

ISSN 2064-0072

Jezsuita Könyvek. Lelkiség

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

Jezsuita Kiadó, Budapest

1085 Budapest, Horánszky u. 20.

Felelős kiadó: Horváth Árpád SJ

Felelős szerkesztő: Jenei Gyöngyvér

Korrektor: Pávay Andrea

Tördelő: Bukovszki Antal, Mobileum Kft.

Borító: Jónás-Meszleny Anna

BEVEZETÉS

Embertársaim közt végzett több mint harmincöt éves lelkipásztori tevékenységem során meggyőződtem arról, hogy a legkülönbözőbb emberek lelke mélyén ott él az Isten utáni vágy, és hogy életüket ez a vágy irányítja. Szervezett vallási struktúráink és lelkipásztori munkánk azonban sokak számára gyakorta túl komplikáltak, túl körülményesek és indirektek. Nem ritkán egyenesen gátolják a közvetlen kapcsolatot a Mindenhatóval. A legtöbb ember nem keres mást, mint egyszerű, spontán és közvetlen kapcsolatot Istennel. Ahol csak az embereket egyszerűségre, közvetlenségre és a belső lelki életre vezettem, fellélegeztek és azt mondták, hogy évek vagy évtizedek óta hiába keresték ezt az Istenhez vezető egyszerű utat. Mások bevallották, hogy az Istennel való találkozásnak ezt a közvetlen útját járják, mégsem merték lelkivezetőjüknek megmondani, mert féltek, hogy nem érti meg őket. Úgy érzem, hogy az egyszerűség és közvetlenség alapvetően szükséges kiegyenlítése a modern ember iparosodott, komplikált és hektikus világának. Maguk a lelkipásztorok is, akik szinte elmerülnek tennivalóikban, legalább az Istennel való kapcsolatukban nyugalomra és egyszerűségre vágynak.

Ezt az egyszerű utat, amelyet az Istennel való kapcsolat közvetlensége jellemez, kontemplációnak nevezik. Tapasztalataim arra vezettek, hogy a hozzám forduló embereket az Isten felé vezető egyszerű útra tanítsam. A lelkigyakorlat[1]-vezetésben eltöltött sok-sok év után szeretném tapasztalataimat könyv formájában hozzáférhetővé tenni. Feltett szándékom, hogy olyan praktikus gyakorlókönyvet adjak elkötelezett keresztények, de főképp lelkipásztorok kezébe, amely segítségével egyedül is elindulhatnak a kontemplatív úton lényük mélye felé, a feltámadt Krisztus és az Atya felé. Ez a könyv remélhetőleg segítségükre is lehet abban, hogy mások számára is tovább tudják adni a kontempláció útját.

1. A kontempláció előtti imától a kontemplatív imáig

Az Istenhez vezető utat többféleképpen írta le az egyházi hagyomány. A legismertebb és legelterjedtebb a hármas felosztás a következőképpen: megtisztulás útja („via purgativa”), megvilágosodás útja („via illuminativa”), egyesülés útja („via unitivá”).[2]

Az első lépés a megtisztulás útja.[3] Ebben a szakaszban fáradságos úton eltávolítjuk azokat az akadályokat, amelyek elválasztanak bennünket Istentől. Ez elsősorban a bűnöktől való megtisztulást jelenti. Megvalósításának módszere az értelem diszkurzív gondolkodása és az akarat mozgósítása. Értelmünk ilyenkor elemez, mérlegel, az élet értelmét keresi és azokat az utakat, amelyek céljához elvezetik. Az akaratot a megtérésre és az élet megváltoztatására indítja. Az ember elgondolkozik azon, mi végre van a világon, mit akar elérni az életével, és milyen következményei vannak tetteinek az életútjára vonatkozólag. Ezek az elmélkedések elvezetik az embert életének újraértelmezéséhez Jézus Krisztusban.

Az út második szakasza a megvilágosodás útja. A szó jelentése azonban nem ugyanaz, mint a keleti imamódszerek megvilágosodása. Ebben a szakaszban finomabb módon dolgozik az ember azon, hogy a jóról a még jobbra emelkedjen.[4] Az értelem munkájának elsőbbségét kiegészíti egy empatikus belső érzék. Az ember megtanulja, hogyan bánjon jellemével. Beleérez tetteinek mozgatórugóiba, feltárja cselekvésének tudat alatti zavarait, valamint feldolgozza múltját. Megtanulja magatartását a szeretet követelményeihez igazítani. Az ember megtanulja, hogy értékelje a jót, és szeretettel forduljon önmagához. Mindehhez a legfontosabb tájékozódási pont Jézus Krisztus és a szentek példája. A hagyományos keresztény megfogalmazás szerint a megvilágosodás útjának célja az erények elsajátítása. Mai nyelvre lefordítva azt mondhatnánk, hogy ez a cél nem más, mint érzelmi életünk és magatartásunk kifejlesztése olyan fokra, amely emberivé és Krisztushoz hasonlóvá tesz bennünket.

Tulajdonképpen a keresztény tökéletességet célozzuk meg. Ezt a két lépcsőt sokan az út egyetlen szakaszaként értelmezték, amelyet aszkézisnek neveztek: a keresztény tökéletességre való törekvésnek. Nem tudom, milyen közös fogalmat lehetne találni az aszkézis területére, tehát a „via purgativa” és a „via illuminativa” közös megnevezésére. Ezeket én a kontempláció előtti imádságnak nevezem.

A harmadik szakasz az egyesülés útja.[5] Ezt a fázist, az aszkézissel szemben misztikának nevezik. Ehhez a kifejezéshez hasonló fogalmak még a szemlélődés és kontempláció. Ez a fokozat a legnagyobb és legradikálisabb fordulatot jelenti a lelki életben. Az első két fokozatban azon kellett az embernek fáradoznia, hogy megváltoztassa önmagát, felülkerekedjen bűnös magatartásán, felszámolja lelki komplexusait és tökéletesítse jellemét. Az egyesülés útján valami döntően más történik. Immár Isten veszi át a kezdeményezést, az embernek kizárólag csak át kell adnia önmagát. Az imádságban figyelmét egyedül és kizárólag csak Istenre irányítja. Isten cselekszik. Az ember eszközzé válik Isten kezében. Él, de már nem ő maga él, hanem Krisztus él őbenne (vö. Gal 2,20).

Egy ilyen fordulat nem megy végbe néhány nap alatt. Az is világos, hogy ezt az ember nem tudja maga véghez vinni. Tehetetlen és erőtlen ahhoz, hogy ezt megtegye. Vagy kegyelem útján megadatik az eggyé válás Jézus Krisztussal, vagy soha nem jut el ide az ember. Éppen mivel olyan radikális az átállás, a kettő között átmenet van, egy senki földje, amikor a változás már megkezdődik, de nem tart még ott, hogy Isten érezhetően átvenné a kezdeményezést. Az embernek ebben a stádiumban erőfeszítéseket kell tennie. Paradox módon éppen abban az irányban kell erőfeszítéseket tennie, hogy ne tegyen több erőfeszítést. Ez azt jelenti: az ember Isten felé fordul, és bízik abban, hogy Ő mindent megad. Ennek a bizalomnak a jele pedig az, hogy elhagyja a jellem- és léleképítés fáradságos munkáját. Az ember fáradozása ezután csupán abban áll, hogy egyedül Isten felé forduljon. Isten országa bennünk van. Ha lényünk középpontja felé, létünk felé, vagyis a bennünk lakó Szentháromság felé fordulunk, ebből a mélységből lassanként hihetetlen erő árad, amely idővel mindennel megajándékoz bennünket, és beavat a kontempláció állapotába. Isten megadhatja ezt az állapotot ajándékképpen. A fejlődés rendes menete azonban az irányított előkészítés útja. Ez az előkészítő munka abban áll, hogy felhagyunk a diszkurzív gondolkodással és a pszichikai fejlődésünkkel való foglalkozással. Ezek helyett egyszerűen Isten felé fordulunk. Ezt az átmeneti szakaszt aktív kontemplációnak is nevezzük, mivel figyelmünket még aktív módon irányítjuk. Amikor azonban a kegyelem erősebb lesz, ez az emberi erőfeszítés is megszűnik már. Az Istenre való figyelés ettől kezdve belülről jön.

Ennek a könyvnek a segítségével ezen a nagy fordulaton dolgozunk. Áthaladunk ezen a senki földjén, és a tökéletességre való törekvést felváltjuk a kontempláció[6] állapotával. Feladatunk ebben a fordulatban az, hogy diszkurzív gondolkodásunkat és az érzelmeinkkel való foglalkozást felváltsuk az egyedül Istenre való figyeléssel. Ennek a könyvnek nem az a célja, hogy a kontempláció magasabb fokára vezessen el. Itt kizárólag az átmenetre fordítjuk figyelmünket, mely a kontempláció előtti imaformáktól a kontemplációba vezet.

Sok út vezet a szemlélődéshez. Ezek közül egyet mutatok be. Azt is tudom, hogy Isten sokakat mindenféle külső segítség nélkül vezet el a kontemplációra. Ebben sokszor a természetes körülményeket is felhasználja Isten. A szeretetben eltöltött egyszerű élet, néhány betegágyhoz kötött év, a halállal való közvetlen találkozás, az otthon elhagyása és együttélés a szegényekkel, és sok más körülmény elvezethet a kontemplációra. Nagy tisztelettel adózom a kontempláció nem keresztény útjai előtt is. Persze a katolikus egyházon belül is létezik számos más bevezetés a szemlélődésbe. Az általam felkínált utat nem akarom ezek fölé helyezni. Ellenkezőleg, örülök nekik, és nagyra értékelem őket. Én azt az utat jártam be, amelyet itt megmutatok. Ha ez valakinek segít abban, hogy megtalálja a saját útját, nekem az elég.

2. A feladat nehézsége

Ebben a könyvben nagy feladatot tűztem ki magamnak, és ez paradox módon éppen annak egyszerűségében rejlik. Isten egyszerű, és az Atyához vezető út, melyet Jézus Krisztus mutatott, felettébb egyszerű út. Nem mindig könnyű, de mégis roppant egyszerű, egyáltalán nem komplikált út. A szerény, alázatos és szünet nélküli Isten felé fordulásból áll. Szinte nem is lehet erről mást mondani, mint csak erre az odafordulásra felhívni a figyelmet. És pontosan ez a nehéz: könyvet írni, amelyben az embernek nincs több mondanivalója azon kívül, hogy Isten felé kell fordulnunk. Sőt, ezen kívül minden más csak közvetlen elterelés, ami eltávolít a lényegestől. Paradoxonnak tűnhet, hogy sok szóra van szükség ahhoz, hogy megértessem: nincs szükségünk szavakra. Ugyanígy az is visszatetsző lehet, hogy gondolatokkal érvelek amellett, hogy nincs szükség a gondolatokra, vagy éppen képekkel igyekszem illusztrálni azt, hogy ezen az úton nem segítenek a kivetítések, illetve szövegeket hozok fel annak bizonyítására, hogy minden írás egyben elkalandozás más irányba, sőt könyvet írok arról, hogy maguk a könyvek is csak akadályoznak minket ezen az úton. Minél érdekesebb lenne ez a könyv, annál inkább eltérítene a lényegtől. Tulajdonképpen abban kellene reménykednem, hogy unalmassá válik a könyv olvasása, és a lelkigyakorlatozó végre rátalál a lényegesre. Másrészről viszont félek is attól, hogy unalmas lehet a könyvem, hiszen mindig ugyanazt mondom. A lelkigyakorlatozó emiatt, mint valami érdektelen dologtól, elfordul ettől az úttól. Reménytelenül ki vagyok szolgáltatva az ismétléseimnek, mivel semmi újat nem mondok, és nem is tudok semmi újat mondani, ha nem akarok hűtlen lenni eredeti szándékomhoz. Úgy érzem magam, mint az egyszeri pap a következő anekdotában: Nagyon szerették a falujában. A püspök már többször el akarta helyezni, de az egyházközség ismételt kérésére mégis maradhatott. Még vagy harminc év múlva is ott volt, és hívei továbbra is nagyon szerették. Csupán egyetlenegy dolgot kritizáltak nála egyre gyakrabban. Az egyházközségi tanács tagjai hosszú tanakodás után előhozakodtak a problémájukkal. Azt mondták papjuknak: „Plébános úr! Maga olyan jó ember.” A plébános, aki mindannyiukat már elsőáldozó koruktól ismerte, rögtön észrevette, hogy valami kellemetlen dolgot akarnak közölni vele.

„Mit kívántok tőlem, gyermekeim?” – kérdezte tőlük. „Szóval, plébános úr – folytatták vonakodva az egyháztanácsosok –, magának megvan az év minden vasárnapjára a prédikációja, és ugyanazokat a szentbeszédeket ismétli minden évben. Már több mint harmincszor hallottuk őket. Nem tudna legalább egyszer egy új prédikációt írni?” „Kedves gyermekeim – válaszolta az idős pap –, én minden héten órákat töltök a gyóntatószékben, és ti több mint harminc éve ugyanazokat a bűnöket gyónjátok meg nekem. Ha legalább egyszer kitalálnátok egy új bűnt, akkor én is írnék nektek egy új prédikációt.” Én is hasonlóképpen érzem magam a lelkigyakorlatozókkal szemben. Ha nem mindig ugyanazok lennének a problémáik, én is tudnék valami újat mondani. De hát mindaddig, amíg ez nincs így, kénytelen vagyok én is következetesen ismételni magamat.

3. A tapasztalatból merítve

Csodálom az Ószövetség szent iratainak szerzőit, akik nem írták alá művüket. Ihletből írtak, és tudták, hogy nem ők a könyv szerzői. Mindent sugallatban kaptak. Megélték, hogy minden kegyelem. Legszívesebben én is így tennék. A mi kultúránkban azonban ez nem szokás. Mindenki először a szerző után érdeklődik. Tudnunk kell, kitől származik egy írás, hogy egyáltalán kézbe vegyük a művet. Emiatt szükséges, hogy vállaljam könyvem szerzőségét.

Lelkigyakorlatot vezetni annyit jelent, mint egy másik embert kísérni egy darabig az úton. Mindez beleágyazódik a kinyilatkoztatásba. A lelkigyakorlat-vezető nem technikát használ. Csupán utat mutat, melyet maga is végigjárt és él. A személyes tanúságnak jelentős szerepe van. E nélkül a tanúság nélkül halovány, erőtlen és elvont lenne a tanítás. Csupán életidegen elmélet benyomását keltené. Ezt különösen a negyedik, ötödik, nyolcadik és kilencedik fejezet írásakor éreztem. Fontosnak láttam, hogy saját hitbeli tapasztalatom alapján mutassam meg azt, amit mondani akarok. Ezzel azonban nem magamat akarom előtérbe állítani, hanem az ügynek szeretnék szolgálni. Szeretném azt is megemlíteni, hogy rengeteget tanultam a lelkigyakorlatozóimtól. Annak a több mint 400 lelkigyakorlatnak a során, melyet eddig életemben vezettem, órákon keresztül hallgattam őket, megismerkedtem örömükkel és szenvedésükkel, félelmeikkel és reményeikkel, kilátástalanságukkal és Istenre hagyatkozásukkal. Ez a könyv valóban a tapasztalatból született. Így az is érthető, hogy mint praktikus gyakorlókönyv, nem akar elméleti fejtegetéssé válni. Alapállásom a katolikus hit. A könyv minden kijelentését ebből a szempontból kell értelmezni.

4. Lelkigyakorlat-vezető helyett gyakorlókönyv

Ez a könyv praktikus gyakorlókönyv. Persze semmi sem szól az ellen, hogy lelki olvasmányként vagy akár regényként olvassuk el. A puszta olvasmányélménytől azonban nem várhatjuk, hogy bevezessen minket a kontemplációba. Inkább tehát olyanoknak szól, akik a kontemplációt nemcsak megérteni akarják, hanem élni is. Aki az úszás elméletéről elmélkedik, nem tanul meg addig úszni, míg be nem ugrik a vízbe. Ennek a könyvnek az olvasása is olyan, mint az úszás elmélete. Az úszás tanulása azonban sok kitartást igényel. Hibákat követünk el, és kijavítanak bennünket. Néha elcsüggedünk, majd újra nekigyürkőzünk. Mindenekelőtt sok időre van szükségünk. Ez a könyv pótolni szeretné a lelkigyakorlat-vezetőt. Ez szinte lehetetlen vállalkozás. Mialatt a könyvet írtam, állandóan ilyen megjegyzésekkel ostromoltak. Sokan vannak azonban, akik nem tudnak részt venni kontemplatív lelkigyakorlaton. Számukra jó szolgálatot tehet ez a könyv. Sok olyan pap is van, főleg szerzetesek, akik egyedül végeznek lelkigyakorlatot. Visszavonulnak egy csendes helyre, és többnyire magukkal visznek egy lelki olvasmányt. Ez lesz aztán a vezérfonal a lelkigyakorlatuk idejére. Nekik is segítséget nyújthat ez a könyv. Mások egészen természetes módon jutnak el a kontemplációra. Számukra utólagos segítség vagy külső kontroll gyanánt szolgálhat ez a könyv. Jó szövetségese lehet olyan fiatal lelkigyakorlat-vezetőknek is, akik most kezdenek el kontemplatív lelkigyakorlatokat adni. Ezért kísérelem meg mégis a lehetetlent.

Ebben a könyvben igyekszem állandóan kapcsolatban és párbeszédben maradni a lelkigyakorlatozóval, kijavítva és bátorítva őt. A konkrét tapasztalatok leírása, a meditációhoz történő útmutatás, az egyes szakaszok utáni visszapillantás és különösen a beszélgetések, remélhetőleg elősegítik a kontemplációba való bevezetést. A gyakorlókönyv feladata, hogy gyakorlatokat mutasson be, és meghatározza azt a szintet, amely a továbblépéshez szükséges. Másrészről azonban éppen abban áll a kontempláció, hogy semmit sem akarunk elérni. Ezt az ellentmondást nem hagyhatom figyelmen kívül. A könyv alapján lelkigyakorlatozónak be kell látnia, hogy nem a kontempláció útján jár akkor, ha kíváncsiságának engedve továbbolvassa a könyvet. Többször is fogok emlékeztetni erre a belső kísértésre. Ezek alapján a „követelmények” alapján talán úgy gondolja az olvasó, hogy a könyvben nyújtott vezetés túlságosan tekintélyelvű. A könyvben megfogalmazott követelményeknek azonban mindegyike ugyanazt a feltételt hivatott teljesíteni: Én csak azt mutatom meg, ami a kontempláció útjához elengedhetetlen. Erre maguk a lelkigyakorlatozók hatalmaznak fel. Sőt, el is várják tőlem, hogy őszintén mutassam meg ennek az útnak a feltételeit és követelményeit.

5. A Szentírás

A kontemplatív ima ellen a leggyakoribb előítélet a Szentírással való kapcsolata. Ez az előítélet főleg olyan emberektől és csoportoktól ered, akik a komoly imádságot csak bibliai elmélkedések formájában tudják elképzelni. Aki kontemplatív módon imádkozik, elhanyagolja a Bibliát, mondják a kritizálók.

Ez a könyv és az itt bemutatott imamód teljes mértékben a kinyilatkoztatáson alapul, és beleágyazódik abba. Mi lehetne keresztényibb annál, mint állandóan, teljes figyelemmel a feltámadt Krisztusnál időzni? Nemcsak a szavainál, hanem Nála magánál. A Szentírás, mindennek az alapja, utat mutat, és megteremti a kontempláció légkörét. A felebaráti szereteten kívül nem tudok más hasznosabbat és fontosabbat tanácsolni a kontemplatív ima előkészítésére és elmélyítésére, mint a Szentírással való foglalkozást. Ahogy Szent Jeromos is mondta: „Ignorantia scripturarum ignorantia Christi est”, azaz: A Szentírást nem ismerni annyi, mint Krisztust nem ismerni. A Szentírás olyan üzenet, amely mint egy nyíl, túlmutat önmagán. Az imádság pillanatában létrejön a Jézus Krisztushoz fordulás közvetlensége, amely kizárja az egyidejű foglalkozást a Szentírással.

6. Aktív lelkiség

Egy másik előítélet szerint a kontemplatív imádság passzivitáshoz és az embertársak iránti felelősségérzet elhalványodásához vezet.

Különbséget kell tennünk a kontempláció és a kontemplatív imádság között. A kontempláció állapot, amelyben Isten intenzíven és kézzelfoghatóan működik. Ez a lelki élet harmadik fázisa. Ez tehát nem imamód, hanem állapot, amely életünk minden pillanatában jelen van vagy jelen lehet, mind az imában, mind az imán kívül. A kontemplatív imába való bevezetés következménye, hogy a kontempláció idővel egész életünket átszövi. Nem korlátozódik a csendes időszakokra. A kontemplatív ember általában véve sokkal aktívabb és eredményesebb, mint a nem kontemplatív, ugyanis sokkal gondtalanabbul és könnyedebben végzi ugyanazokat a tevékenységeket, és vállalja ugyanazokat a felelősségeket. Sokkal kevésbé fárad ki eközben. Ezt látjuk a nagy kontemplatívok, mint például Szent Pál, Ágoston, Loyolai Szent Ignác, Teréz anya és mások példáján is.

A tapasztalat azt mutatja, hogy a kontemplatív állapotot nem kapjuk meg az aktivitásoktól mentes, csendes idők nélkül. Ez alól csak rendkívüli kegyelem által van kivétel. Valódiságának jele éppen az, hogy az, aki a kegyelemben részesült, tevékenységei mellett keresi a csendes időt, és azt meg is találja.

Ezt a könyvet az élet sűrűjében élő embereknek szántam. Az aktív élet ideálját próbáltam benne tanítani: mindennap bizonyos idő kontemplatív imádság, és egyszer egy évben lelkigyakorlat. Ez belefér minden dolgozó ember életébe.

7. Meditáció vagy kontempláció

Tisztáznunk kell a meditáció szó jelentését. A középkori szóhasználatban a meditáció diszkurzív elmélkedést jelentett: elmélyedni egy szövegben, átgondolni, megérteni, világnézetünkbe beleilleszteni, magunkra vonatkoztatni, és ennek következményeképpen életünket megváltoztatni. Ily módon a mai egyházi használatban is meditációnak nevezik a képmeditációt, a szövegmeditációt, a festésmeditációt és a zenei meditációt. A középkorban ezért egy hármasságról beszéltek: „lectio” volt a Szentírás-olvasás, „meditatio” a szöveg fölötti elmélkedés, a „contemplatio” pedig megfelelt a szemlélődésnek, amit mi is kontemplációnak nevezünk.

Néhány évtizeddel ezelőtt a keleti lelkiségek hatására egészen más értelemben tűnt fel a meditáció szó. A meditáció szóval immár a keleti kontemplatív hagyományokat illették, szemben az európai középkori hagyománnyal, ahol az nem kontemplációt, hanem diszkurzív elmélkedést jelentett. Ezért manapság a „meditáció” szó ürügyén viták, szenvedélyek és feszültségek jelentkeznek a különböző irányzatok képviselői között. Nem szeretnék belekerülni ezekbe a nézeteltérésekbe, ezért inkább ezt az imát, amelyet könyvemben tanítok, nem „meditációnak”, hanem kontemplatív imának nevezem. A „meditáció” szót kizárólag annak az időnek a jelölésére használom, amelyet kontemplatív imádsággal töltünk. Így például szó lesz majd fél óra meditációról, vagy megkérdezem, ki mit csinált a meditációban. Célom továbbra sem az, hogy a meditációba nyújtsak bevezetést, hanem az, hogy a kontemplatív imába.

8. Megértést kérek

Ebben a könyvben arról a radikális változásról lesz szó, amely a kontempláció előtti és a kontemplatív imádság között történik. Ahhoz a fordulathoz hasonlítanám, amelyet Szent Pál élt meg Jézus Krisztussal való találkozásakor. Szent Pál rendívül erényes és tudós farizeus volt. Vérében volt az egész Ószövetség tanítása. Otthon volt benne. Akkor átélte a Jézus Krisztussal való találkozást. Ettől kezdve paradox lett a viszonya az Ószövetséggel. Egyrészről az igazi kinyilatkoztatást látta benne és az Újszövetség előkészítését. Másrészről azonban alkalmanként mint Krisztus világosságának ellenpólusát élte meg az Ószövetséget. Lekicsinylően ír róla a törvények vagy a megváltásért tett emberi erőfeszítések kapcsán. Szent Pál példája azért is találó, mert nála, mint ahogy nálunk is, végbemegy a változás a „csinálás”-ból a „kegyelem” közvetlen működésébe. Az erényeket „művek”-nek nevezi, a Krisztussal való életet pedig „kegyelem”-nek. A mi esetünkben is erre a radikális változásra van szükség saját küszködésünk és minden emberi „tenni akarás” elengedése között. Ebben az értelemben érzem találónak ezt a hasonlatot.

Másfelől persze mégsem egészen pontos ez a példa. A mi esetünkben ugyanis nem a kereszténység előtti és a keresztény életállapot közötti fordulatról van szó. A „via purgativa” és a „via illuminativa” a keresztény lelkiséghez tartozik, még ha a kontemplációval sokkal radikálisabbá válik is a Krisztushoz való odafordulás. A kontempláció előtti időszakban sem működik a kegyelem kisebb mértékben.

Hogy Szent Pál ezt a változást jobban kiemelje, nem lát más utat, mint hogy az Ószövetséget olykor negatív fénybe állítsa. Ezért például a törvényt olykor lekicsinylő szavakkal illeti. Hasonlóképpen érzem magam én is a kontempláció előtti és a kontemplatív ima közötti változást illetően. A kontempláció előtti út nagyon fontos és értékes szakasza a lelki életnek. Én viszont éppen azokhoz szólok, akik az erények és a kontempláció közötti senki földjén állnak. Megmutatom nekik, merre vezet az út tovább. A legtöbben azonban még túlságosan is függnek a gondolkodástól és a tenni akarástól. Szeretném hangsúlyozni, hogy ezen az úton nem tudnak előrébb jutni, ezért meg kell mutatnom, mit kell feladnunk ahhoz, hogy beléphessenek az újba. Ezért a kontempláció előtti utat gyakran kissé egyoldalúan és negatívan állítom be, hogy a kontempláció felé vett fordulat ezáltal is világosabb legyen. Ez előfordulhat például olyankor, amikor a gondolatokkal, érzésekkel és pszichikai folyamatokkal való bánásmódról vagy a saját jellemünk megváltoztatására tett kísérletről írok. Ezért megértést kérek, ha a kontempláció előtti út ebben a könyvben néha látszólag negatív fényben jelenik meg.

9. Kiknek szól ez a könyv?

Immár negyvenöt éve meggyőződésem, hogy a katolikus egyház megújításának legsürgősebb feladata a papok és lelkipásztorok megújulása. Több mint harminc éve dolgozom kispapok között, a papi lelkipásztorkodásban, és lelkivezetője vagyok sok fizetett vagy önkéntes világi apostolnak. Ezért érthető talán, hogy e könyv írásakor az evangéliumnak ezeket a hirdetőit tartottam szem előtt. Szeretném ezt a könyvet elsősorban nekik szentelni és ajánlani.

Olyan embereknek szól ez a könyv, akik a kereszténységben otthon vannak. Senkit sem akarok azonban kizárni, aki „nem keresztény”-nek vagy „nem vallásos”-nak mondja magát. Ezek a lelkigyakorlatok azonban annyira beleágyazódnak a kereszténységbe, a Szentírásba és legfőképpen a katolikus egyházba, hogy a nem keresztényeknek esetleg idegennek tűnik a könyv egyik-másik kifejezése vagy látásmódja. Ugyanakkor más keresztény egyház tagjainak semmi nehézséget nem fog okozni a könyv olvasása.

Bárki, akit érdekel ez a könyv, természetesen elolvashatja. Azt azonban, hogy lelkigyakorlatot végezzen a könyv vezetésével, nem mindenkinek javaslom. A lelkigyakorlat elvégzését csak azoknak javaslom, akik mély vágyat éreznek Isten után, ezért elég elszántak arra, hogy eleget tegyenek azoknak a követelményeknek, amelyeket ez az út kíván. A könyvben kérni fogom, hogy meghatározott időt fordítsunk a meditációra. Ezenkívül az út, amelyet mutatok, nagyon meredek ösvény. Bizonyos lépéseket kérek, amelyek értelme csak a gyakorlatok során lesz világos. Lehet, hogy a résztvevők némelyike értelmetlenséget érez, és ez fáradtság tüneteiben fog megnyilvánulni. Aki nem akarja vállalni ezeket a terheket és erőfeszítéseket, inkább ne is fogjon neki a lelkigyakorlatnak.

Nem ajánlom ezt a könyvet azoknak sem, akik szóbeli imádságaikkal, diszkurzív szentírási elmélkedéseikkel és imádságaik során az Istennel folytatott párbeszédükkel elégedettek. Ha nem éreznek vágyat az Istennel való kapcsolat egyszerűbb formája után, folytassák továbbra is eddigi imamódjukat. Mindennek megvan a maga ideje. Ha viszont felmerül a vágy Isten jelenlétének még nagyobb közvetlensége után, eljött az ideje, hogy a kontempláció után érdeklődjenek.

Ha valaki hosszabb időn keresztül gyakorolta megelégedéssel a szentírási elmélkedést, de egyre erősebb a frusztrációs érzése, vagy már kilátástalannak tartja, hogy továbbra is így folytassa, akkor ez többnyire arra figyelmeztet, hogy már rég itt az ideje továbblépni. Avilai Szent Teréz köztudottan évekig szenvedett attól, hogy elmélkedésekre kényszerítették. Keresztes Szent János is hasonlóképpen vallott.[7]

Úgy érzem, nem hagyhatok el egy nagyon fontos figyelmeztetést. A csend és a magányban töltött hosszabb idő minden emberben sok mindent felszínre hoz a tudatalattiból. Ha ki-ki tartani tudja magát azokhoz a szabályokhoz, melyeket nyomatékkal említek, minden rendben lesz. Ha azonban elhatalmasodik a tudatalatti nyomása, csak nagyon nehezen vagy egyáltalán nem tarthatók ezek a szabályok. Ha az önmarcangolás áldozatává válunk, annak nagyon kellemetlen következményei lehetnek. Emiatt most néhány támpontot szeretnék nyújtani ahhoz, hogy meg tudjuk vizsgálni, vajon nem jelent-e túl nagy kihívást egy ilyen lelkigyakorlat. Feltétlenül szeretném azt kérni, hogy ezt a kérdést a lelkiatyával vagy egy lelkipásztorral, nővérrel beszéljük meg. A társadalmi közegben elfoglalt helyünk többnyire biztos jele annak, hogy ajánlott-e ezt a lelkigyakorlatot egyedül végezni, vagy sem. Ha ugyanis az emberekkel való kapcsolatainkban nem találjuk meg az utat a másikhoz, a magányban is csak magunk körül fogunk keringeni, és nem találjuk meg az utat Istenhez. Akinek komoly kommunikációs zavarok állnak fenn az emberekkel való kapcsolatában, a családjában vagy a munkahelyén, illetve aki félelmekkel, belső feszültségekkel vagy ismétlődő pszichoszomatikus tünetekkel küszködik, annak nem javaslom a lelkigyakorlatot. Ugyanígy akut válság esetén sem. Minden esetben elkerülhetetlen az előzetes megbeszélés.

10. A lelkigyakorlat külső keretei

A lelkigyakorlat egyik módja, hogy zárt lelkigyakorlat formájában veszünk részt a kontemplációba való bevezetésen, amelynek során tíz–harminc napig teljesen visszavonulunk a csendbe, és minden más tevékenységtől, olvasmányoktól távol tartjuk magunkat. Ezért előnyös ehhez otthonról elutazni, és elvonulni egy lelkigyakorlatos házba, kolostorba vagy más csendes helyre. Különösen szerencsés, ha ott van a közelben egy lelkigyakorlat-vezető vagy egy másik tapasztaltabb személy, akit szükség esetén el lehet érni.

A lelkigyakorlat ideje nagyon különböző lehet. Eredetileg tíz napra terveztem. Ezért is osztottam fel a lelkigyakorlatot ebben a könyvben tíz napra. Az egyes napok vagy fejezetek azonban a belső fejlődésnek megfelelően két-három napig is tarthatnak. A könyv terjedelme elegendő lehetőséget nyújt akár harmincnapos lelkigyakorlathoz is. De rövidebbre is foghatjuk, ha az első néhány nap után abbahagyjuk.

Aki először vesz részt ebben a bevezetésben, jól teszi, ha az első napok anyagával több időt tölt. Semmi jelentősége nincs annak, mennyire jutunk. Az első ilyen jellegű lelkigyakorlaton olyannyira a kontemplációba való bevezetés áll az előtérben, hogy nem tanácsos ezzel egy időben fontos döntési folyamatokat is betervezni. A döntési folyamatokkal kapcsolatos észrevételeimet a Lénával folytatott beszélgetésben mondom el.[8]

Ezzel a könyvvel akár többször is lehet lelkigyakorlatot végezni. Néhány tanácsot elmondok ezzel kapcsolatban a tizedik napon, a Zsófiával folytatott beszélgetésben.[9] Ha valaki már rendszeresen meditál a könyvben leírt módon, rövidebbre foghatja vagy át is ugorhatja az első napokat, és annál több időt tölthet az utolsó öt nap anyagával. Könyvem alkalmas hétköznapi lelkigyakorlat végzésére is. Aki ezt az utat választja, nyugodtan folytathatja mindennapi tevékenységét, amellett, hogy mindennap egy-másfél órát szentel a gyakorlatoknak. Ebben az esetben mindegyik nap anyagával legalább két hetet töltsön el. Ha egy csoport dönt a hétköznapi lelkigyakorlat mellett, hetente egyszer csoportos beszélgetés formájában cserélhetik ki tapasztalataikat. Nagyon sok segítséget fognak kapni a résztvevők egymástól.

Mind a zárt lelkigyakorlathoz, mind pedig a hétköznapi lelkigyakorlathoz a szentmise is hozzátartozik. Felettébb ajánlatosnak tartom a lelkigyakorlat külső kereteinek olyan tervezését, hogy ez lehetséges legyen.

11. A könyv felépítése

Az egyes napoknak, illetve fejezeteknek ugyanaz a felépítése. Minden nap a bevezetéssel kezdődik. A „bevezetés” elnevezést megtartottam. Ez megfelel a lelkigyakorlat-vezető napi előadásának. Könyvem első fejezeteiben olyan témákról van szó a bevezetésben, amelyek a lelkigyakorlat értelmét próbálják megvilágítani. A napok előrehaladtával egyre inkább a lelkigyakorlat folyamata kerül a középpontba. Ha nyitott lélekkel olvassuk ezeket a bevezetéseket, nagymértékben hozzájárulnak a lényeg megértéséhez, és építőleg fognak hatni. Ha azonban kritikus lélekkel olvassuk, fennáll a veszélye annak, hogy megrekedünk az absztrakt problémáknál. Ezzel elmerülnénk belső foglalatoskodásunkban, ami gátolja a lelkigyakorlat folyamatát, és lelkigyakorlat helyett teológiai okfejtésbe vagy vitatkozásba torkollna igyekvésünk. A bevezetés után minden alkalommal az útmutatás a meditációhoz következik. Az első hat fejezetben ezek fokozatosan bevezetnek a Jézus-imába.

Az útmutatások egyben mércét is jelentenek. Néhányan megpróbálnak egyedül eljutni a kontemplatív imához. Nem ritkán leülnek kétszer-háromszor egy csendes időre, aztán megállapítják, hogy nekik ez nem megy. A kontemplatív út egyben életút is. Ehhez sok időre van szükség. A meditációhoz adott útmutatások rámutatnak, mennyi időre van szükség reálisan egy-egy gyakorlat elvégzéséhez. A szükséges idő kijelölésén túl konkrét vezetést is nyújtanak a kontemplatív imához. Az útmutatásokban, majd pedig a visszapillantásban megmutatkozik, hogy ki döntött a lelkigyakorlat mellett, és ki csak az olvasás mellett. Ezt oly módon is igyekeztem kézzelfoghatóvá tenni, hogy külön-külön szólítom meg a lelkigyakorlatozókat és az olvasókat. A könyvet elsősorban lelkigyakorlatozóknak szánom. Természetesen nem zárom ki azokat, akik csak olvassák a könyvet. Sok minden érdekes lesz számukra is. Talán a sok ismétlés tűnik majd nekik furcsának. Ezért elnézésüket kérem. A gyakorlatok végzéséhez azonban szükségesek ezek az ismétlések. Számítok arra, hogy akik olvasóként veszik kezükbe ezt a könyvet, az olvasottaktól kedvet kapnak arra, hogy később a lelkigyakorlatot is elvégezzék. Az útmutatás után a beszélgetések következnek. Ezek párbeszédek a lelkigyakorlat-vezető és egy-egy lelkigyakorlatozó között. Minden beszélgetésben valaki elmondja a meditációban szerzett tapasztalatait. A lelkigyakorlat-vezető először csak meghallgatja őket, aztán ebből párbeszéd alakul ki. Ezek tipikus beszélgetések. Több ezer hasonló lelkigyakorlatos beszélgetést képviselnek. Az egyes beszélgetések és a beszélgetőpartner neve azonban soha nem kapcsolódik konkrét személyekhez. Hiánytalan jegyzőkönyvek helyett ezek inkább szerepjátékok. A valódi beszélgetésektől legfőképpen abban térnek el, hogy az első, visszatükröző rész lényegesen rövidebb.[10] Ezzel szemben a beszélgetés második része, amikor a lelkigyakorlat-mester jut szóhoz, jóval terjedelmesebb, mint a valós lelkigyakorlatos beszélgetésekben.

Ha figyelmesen olvassuk ezeket a beszélgetéseket, nagyon sok minden ismerősnek tűnhet saját élményeinkből is. A lelkigyakorlat-vezető válaszai azután bőséges és pontos eligazítást adnak. Mindez azonban teljesen hatás nélkül is maradhat, ha csak felületesen vagy csupán intellektuális érdeklődéssel olvassuk el a beszélgetéseket. Ezért az is fontos, hogy egyszerre ne olvassunk két-három beszélgetésnél többet. Nem is kell minden dialógust elolvasni. Elég, ha csak apránként adagoljuk őket. Ha valamelyik beszélgetés nem érint meg bennünket különösképpen, egyszerűen kihagyhatjuk.

Minden nap végén rövid összefoglalás áll, visszapillantás és átmenet a következő napra, amely a megtett útszakasz kiértékelése. A lelkigyakorlatozót kérdések segítik abban, hogy megvizsgálja önmagát: továbbmenjen, vagy maradjon még a legutolsó nap anyagánál.

ELSŐ NAP

I. BEVEZETÉS: MI A LELKIGYAKORLAT?

1. A természetben rejlő erő

A II. világháború befejeztével magyar hadapródiskolásként egy páncélos kiképzés ürügyén Németországban tartózkodtam. Ahogy a háború véget ért, egyszerre csak menekültnek számítottam. Abban az időben több millió külföldi élt menekülttáborokban, akik mind a kivándorlás vagy a hazatérés lehetőségére vártak. Közöttük voltam én is. Elegendő élelmiszert kaptunk, sőt a környéken sétálhattunk is. Munka azonban nem volt. Kértem felvételemet a gimnáziumba, de elutasították kérelmemet, hiszen a németeknek sem jutott elegendő hely. Nem voltak könyveink sem, a rádióról, tévéről vagy más elfoglaltságról nem is beszélve. A jövőm nem nagyon izgatott akkoriban, egyszerűen csak vártam, mi történik velem – sorsomat nem tudtam befolyásolni. Naphosszat a háborús élményeinket meséltük egymásnak. Egy idő után azonban fárasztott már a rengeteg beszéd, és kimentem órákra a természetbe sétálni. A környék gyönyörű volt. Először a Weilheim melletti Polling kolostorában, majd az oberpfalzi Floß városában szállásoltak el bennünket. Mindennap három, négy, sőt öt órát is sétáltam. A természet nagyon jót tett, úgy éreztem, hogy megtisztít. Hatalmas csöndet fedeztem fel benne, és mindig felüdülve tértem vissza. Gyakran csak felnéztem az égre, és önkéntelenül imádkozni kezdtem. A természetben, a mezőn és az erdőben, a csillagok fényénél és a Nap erejében megéreztem Jézus Krisztus jelenlétét, akiben minden teremtmény egyesül. Szívesen időztem a természetben, és észre sem vettem, belülről mennyire megváltoztatott. Egy év után, amikor 1946-ban visszatérhettem Magyarországra, megerősödtek bennem a szemlélődés alapjai, amelyet belső oldottságként és tisztánlátásként éltem meg. Ebben az időben szilárdult meg papi hivatásom is. Csak később, utólag világosodott meg előttem, hogy a természet és – ahogy aztán a Bibliában is olvastam – különösen a pusztaság az Istennel való találkozás helye. A hetvenes évek elején Chilében töltöttem huzamosabb időt az Atacama sivatagban, és lelkigyakorlatot végeztem Mechillones-ben Antofagasta városától északra. A parton fekvő faluból mindennap kimentem a sivatagba, ahol a közelben egy hegy emelkedett. Sokszor eszembe jutott Mózes a Sínai-félszigeten vagy Jézus a Jerikó környéki pusztában. Korábbi meggyőződésem beigazolódott: A sivatag az Istennel való találkozás helye.

2. Az Istennel való találkozás és önmagunk megtapasztalása

Mi a lelkigyakorlat? Az Ó- és Újszövetségben, de az egyháztörténelemben is gyakran tapasztalhatjuk, hogy Isten, amikor be akart avatkozni a történelembe, valakit előkészített erre. Ilyenkor legtöbbször kiemelte őt természetes környezetéből, és a pusztába vezette. Ott aztán hosszabb időt kellett eltöltenie, míg Isten megajándékozta őt a személyével való találkozással. Így történt ez Ábrahámmal. Isten kiválasztotta Ábrahámot, hogy hagyja el országát, és idegenként vándoroljon. Eközben különbözőképpen ajándékozta meg a személyével való találkozással. A találkozások pontos tartalmáról nehéz képet kapnunk, de két fontos mozzanatot bizonyosan ismerünk. Ábrahám egyrészről Istenben mind jobban felismerte Istenét, másrészről mint egy hatalmas törzs atyja élte meg saját önazonosságát.

Ez természetes módon alakult így. Minden találkozás alkalmával kapcsolat jön létre két pólus között, amely során megismerjük önmagunkat és a másikat. Ez történt Mózessel is. A fáraó városában nőtt fel, nagyon vallásos környezetben. A templom, a papok és a szent írások tanulmányozása hozzátartozott a mindennapokhoz. Isten mégsem szólt ebben a környezetben Mózeshez. Mózesnek menekülnie kellett, és a Sínai-félszigeten évekig birkákat őriznie. Eléggé egyhangú foglalatosság volt ez, minden változatosság nélkül. Ez idő alatt kiüresedett. A nagyváros mozgalmassága eltűnt. Mózes mind jobban önmagára talált. Elérkezett az idő, és Isten az égő csipkebokorban megajándékozta Mózest a vele való találkozással. Isten kinyilatkoztatta önmagát, mint „aki vagyok” (Kiv 3,14), Mózes pedig rátalált önazonosságára, akinek az a feladata, hogy a zsidókat kivezesse Egyiptomból. Az Istennel való találkozás mindig az Isten felismeréséből és önmagunk megtapasztalásából áll. Istent önmagában felismerni, és önmagunkat Istenben felismerni egy és ugyanazon érem két oldala. A kettőt nem választhatjuk szét egymástól. Nincs olyan találkozás Istennel, amely ne lenne ugyanakkor önmagunkkal való találkozás. Ugyanakkor nincs olyan önmegtapasztalás, amely révén ne jutnánk Isten még teljesebb felismerésére. Ugyanígy van ez egy népközösség szintjén is: Amikor Mózes kivezette az izraelitákat Egyiptomból, azok még nem voltak nép, nem képeztek egységet, és nem volt saját nép identitásuk. Istennel való találkozásaik során a Sínai-félszigeten, amely a Szövetségben lett teljessé, váltak igazán néppé. Ekkortól kezdve volt néptudatuk, olyan egység, amely közös törvényekben gyökerezik, országuk lett és reményük, és legfőképpen Istenük, akinek hűséget fogadtak, és akinek az oltalmában bizonyosak lehettek. Keresztelő Szent János is a pusztában élt. A jeruzsálemi nép tömegesen jött hozzá, mert megérezték, hogy másképpen beszél, mint a jeruzsálemi papok és írástudók. János a lélek erejével beszélt. A Templom papjai szintén Istenről beszéltek, de többnyire erőtlenül és közvetetten. Törvényekről, erkölcsről, szokásokról és a liturgia megtartásáról prédikáltak. Szent János viszont az Istennel való közvetlen találkozásról beszélt, és ezért volt szavainak olyan nagy hatása.

Jézus Krisztus is kiment a pusztába. Mi foglalkoztatta Jézust a pusztában? Nem végzett tanulmányokat, nem készült a prédikációira, hanem a magányban az Atyával való találkozást kereste. Amikor pedig visszatért a pusztából, tudta, mit kell hirdetnie.

Szent Pál is kiment egy időre a pusztába. Megtérését saját maga írja le. Ezért nem is lepődünk meg azon, hogy Istennel való találkozásába egy új mozzanat is bekerül. Jézus Krisztus megjelenik neki a damaszkuszi úton. Ez az élmény olyan embert formál belőle, aki teljesen Jézus Krisztusnak szenteli magát, és csak neki él. Damaszkuszba megérkezvén megkeresztelkedik. Megkeresztelkedése után azonban – és ez a furcsa – nem siet vissza Jeruzsálembe, hogy találkozzon mindazokkal, akik még ismerték Jézus Krisztust. Ezzel szemben egyenesen Arábiába megy, azaz a sivatagba. Feltételezések szerint hosszabb időt töltött ott, valószínűleg néhány évet. Amikor a sivatagból visszatér, a pogányok apostola lesz. Csak tíz évvel később megy el Jeruzsálembe, hogy találkozzon az apostolokkal. Figyelemre méltó, milyen összefüggés van Szent Pál Krisztussal való találkozása és a sivatagba vonulása között. A damaszkuszi úton bekövetkezett Krisztushoz való teljes odafordulása vezette őt a pusztába. Szent Ágoston is hasonló utat tett meg. Szent Ambrus prédikációinak hatására tért meg Milánóban. Ezután felkerekedett és Észak-Afrikába ment, ahol tíz évig maradt. Akárcsak Szent Pálnál, Ágostonnál is tanúi vagyunk annak, ahogy megtér Krisztushoz, és ahogyan aztán késztetést érez arra, hogy a sivatagba menjen. Végül Szent Ignácot szeretném megemlíteni, hiszen tőle származnak a lelkigyakorlatok. Szent Ignác spanyol katonatiszt volt, Pamplona ostrománál megsebesült, majd Loyolába szállították, apja házába, ahol hosszú heteket kellett ágyhoz kötve eltöltenie. Unalmában kezdte el forgatni a Bibliát és egy a szentek életéről szóló gyűjteményt – az egyedüli fellelhető olvasmányokat, amelyeket kezébe tudtak adni. Lassan megnyíltak szemei. Néhány héttel később beteljesedett benne a megtérés, olyannyira, hogy egész életét Istennek akarta szentelni. Az volt a terve, hogy a Szentföldre utazik, és teljesen úgy él, ahogy azt Jézus Krisztus is tette. Elindult tehát Loyolából, és egy éjszakát imádságban töltött Montserratban, a Szűzanya képe előtt, mielőtt Barcelonába behajózott volna. Ezen az éjszakán azonban megváltoztatta tervét, és másnap nem ment tovább Barcelonába. Montserrattól néhány kilométerre telepedett le, és Manresa mellett töltött el egy évet egy barlangban. Ebben az időben élte meg azt a végtelen kegyelmet, amelyet előtte Mózes, Szent Pál és több más szent is megkapott.

Később arra érzett indíttatást, hogy pusztai élményének kegyelmeit továbbadja. Amikor ennek véghezviteléről elmélkedett, eljutott a lelkigyakorlat gondolatához. Tervet dolgozott ki egy harmincnapos gyakorlatra. Aki egyedül indul a sivatagba, gyakran kerülőutakat tesz meg, amíg eljut a lényegeshez. Ez a folyamat eltarthat harminc, negyven évig is. Szent Ignác tapasztalatteljes vezetéssel le akarta rövidíteni ezeket a kerülőutakat. A lelkigyakorlat napjai alatt a lelkigyakorlatozó nem biztos, hogy mindig részesül Mózes és Ábrahám hatalmas kegyelmeiben, de mindenesetre megtalálhatja az ahhoz vezető utat. Az előzőekben leírt példákat tehát a következőképpen fogalmazhatjuk meg: Amikor Isten meghív valakit, hogy az másoknak az Istenhez vezető úton fény és támpont legyen, akkor azt először az Istennel való találkozásra kell felkészíteni. Ez a megvilágosító előkészület az üdvtörténet folyamán legtöbb esetben hosszas sivatagi tartózkodást jelentett, ahol minden jelentéktelen dolog eltűnt, a lényeges pedig megnyilvánult. Ennek az időnek az ajándékai az Istennel való találkozás és a saját önazonosság megtapasztalása, amelyek nem választhatók el egymástól. A pusztaság tehát az Istennel és az önmagunkkal való találkozás helye. A lelkigyakorlat tehát egy korlátolt időtartamú és irányított pusztai megtapasztalás.

3. Az észlelés, a gondolkodás és a cselekvés

Vegyük szemügyre közelebbről, mi is történik a pusztában. Anélkül, hogy valaki a lelkivezetés mestere lenne, tudja, hogy az Istenhez vezető út az észlelésen keresztül vezet, nem pedig a következtető gondolkodáson keresztül. Isten jelen van, mi azonban nem észleljük őt. Hitünk fejlődésében, különösen az elején, igen nagy szerepet játszik a reflektáló gondolkodás. Amikor viszont rátérünk a szemlélődés útjára, a diszkurzív gondolkodástól szükségszerűen az észlelés felé fordulunk.

Az ember eredendően úgy teremtetett, hogy magatartását három elem határozza meg: az észlelés, a gondolkodás és a cselekvés.

Első helyen mindig az észlelés áll. Vannak érzéki észlelések, mint a hallás, tapintás, ízlelés, látás és szaglás. A szellemi észlelést tudatosulásnak, felismerésnek nevezzük. Ezt leginkább a latin „perceptio” szóval tudjuk kifejezni, ami azt jelenti, hogy tudomásul veszünk valamit a realitásból.

Az észlelést követi a gondolkodás: túlnyomórészt ez az első reakciónk az észleltekre. Rendszerezzük azt, amit észleltünk. Ez értelmünk diszkurzív, következtető gondolkodása útján történik: reflektálunk, összehasonlítunk, elemzünk, tervezünk és választunk vagy döntünk. A harmadik lépés a kivitelezés. Belátásunkat tettekké formáljuk, végrehajtunk egy cselekvést, ez az aktív fázis. Ez a három magatartáselem szükségszerűen egymás után következik. Ezen a felépítésen nem tudunk változtatni.

Mai modern és rohanó világunkban ez a folyamat mindinkább kibillen az egyensúlyából. A két utolsó lépés túl nagy hangsúlyt kap, és ez érezhetően visszaszorítja az észlelés szakaszát. Alig észlelünk valamit, máris elkezdünk gondolkodni, megfontolni, mérlegelni, ítélni és gyakran rágódni. Ezeknek a rágódásoknak a vége rendszerint az, hogy sok mindennel nem értünk egyet, és mindent meg akarunk változtatni. Ilyenkor felébred bennünk a „tettek embere”, aki aztán túlzott aktivitásba kezd. Az észlelés tehát megrövidül.

Ugyanakkor mégis az észlelés az, ami végül Istenhez elvezet. A kontempláció szemlélődést jelent. A latin „contemplari” szó jelentése „szemlélni”.

Az örök életben nem gondolkodni fogunk Istenről, hanem Istent szemléljük. Nem is külső aktivitásokkal fogjuk Istent körülvenni, hanem őt szemléljük és őt szeretjük. Ami az örök életben egyedüli foglalatosságunk lesz, már itt a földön elkezdődik. Istent viszont kezdetben mégsem észleljük, mert nyugtalan gondolkodásunk és túlhajtott aktivitásaink eltérítenek bennünket az észleléstől. Ahhoz, hogy előkészítsük magunkat a szemlélődés kegyelmeinek befogadására, meg kell tanulnunk észlelni. Az észlelés azt jelenti, hogy tudatosítunk valamit. Az észlelés szellemi folyamat, tehát tudatunk aktivizálása. Érzékszerveink ismereteket juttatnak el tudatunkhoz, amelyeket érzéki észleléseknek nevezünk: a szemünkkel látunk, a fülünkkel hallunk, az orrunkkal szagolunk, az ujjunkkal tapintunk és a nyelvünkkel ízlelünk. Gyakorlatainkat ezekkel az érzéki észlelésekkel kezdjük, mivel azok nagyon is konkrétak és könnyebben megtapasztalhatóak. Fokról fokra jutunk aztán mind nagyobb szellemi-lelki észleléshez.

Az észlelésnél maradni egyben annyit jelent, mint a jelenlétben maradni. A múltba és a jövőbe gondolataink és kívánságaink útján tudunk belehelyezkedni. Mindaz, ami az adott pillanatban jelen van, nem más, mint maga a jelenlét. A múltról múlt időben beszélünk. Abból már csak annak hatásai és az emlékek maradtak.

A jövő még nem érkezett el. A realitásban élni annyit jelent, mint a jelenben élni. Isten is csak a jelenlétben közelíthető meg. Ezért is fogalmazza meg a bencés lelkiség a lelki élet útjának célját így: „Isten jelenlétében élni”. Mivel mi mindnyájan túlságosan is a múltban és a jövőben élünk, meg kell tanulnunk a jelenben maradni. A jelenre való állandó figyelem fog bennünket elvezetni Isten jelenlétéhez. Észlelni, öntudatnál lenni, jelen lenni, a jelenben lenni tehát tulajdonképpen rokon értelmű szavak. Az észlelés nem fáraszt el. A gondolkodásban és a tettekben elfáradunk. Amikor a kezünkkel vagy értelmünkkel végzünk munkát, időnként szünetet kell tartanunk, hogy pihenjünk. Az észlelés a pihenés legtökéletesebb formája. Ha ez nem így lenne, az örök életben is szüneteket kellene beiktatnunk, hogy kipihenjük az Istenben való szemlélődést. De az észlelés felfrissíti és újraéleszti erőinket. Aki pedig valóban pihen, lassan a szemlélődésbe jut. És fordítva: aki a szemlélődésben van, az pihen.

Észlelni úgy tudunk megtanulni, hogy megpróbálunk mind hosszabb időt a jelenlétben tölteni, anélkül, hogy gondolkodnánk, vagy valamilyen cselekvésbe kezdenénk. A rád váró feladatoknak tulajdonképpen ez a legnagyobb nehézsége. Ugyanis minden ember szükségszerűen észlel, de a másodperc töredéke után tudatunk máris elkezd dolgozni.

Ezzel máris eltereltük figyelmünket az észleléstől a gondolataink felé. Meg kell tanulnunk a jelenlétben maradni. Mindez teljes fordulatot kíván tőlünk. Meg kell próbálnunk a gondolkodást és a cselekvést félretenni, hogy teljesen az észlelés felé tudjunk fordulni. Ha észrevesszük, hogy mégis elkalandoztunk, és gondolatainknál kötöttünk ki, egyszerűen térjünk vissza újra az érzékeléshez. Fáradságos munka ez, amely az egész embert igénybe veszi, és a lelkigyakorlat végéig tartani fog. Folyamatos feladat ez, amely közös utunkat végigkíséri és egyre jobban elmélyül.

4. A természet az első tanítómester

Tanulásunk első konkrét lépéséhez érkeztünk. A kontempláció legkiválóbb tanítómestere a természet. Mi is az ő segítségével kezdjük utunkat. Menjünk ki a természetbe és sétáljunk úgy, ahogy azt eddig megszoktuk. Aztán menjünk egyre lassabban, majd álljunk meg. Nézzünk rá például egy fára, és hagyjuk, hogy az hasson ránk. Alighogy a fára nézünk, jön talán egy gondolat, vajon milyen idős lehet ez a fa. Egy olyan kérdés, amely értelmünk, fejünk szülötte. Ezzel máris áthelyeztük magunkat a gondolkodás mentális síkjára. Máris kikerültünk a puszta észlelés állapotából. Amint ezt észrevesszük, térjünk vissza újra az észleléshez. Továbbra is hagyjuk, hogy hasson ránk a fa. Aztán szinte nem is vesszük észre, talán az erdők pusztulására gondolunk vagy ennek a fának az állapotára. Újra a fejünkben vagyunk, de visszatérünk az észlelésbe.

Aztán egy madár dalolására figyelünk. Nem azért, hogy megállapíthassuk, vajon hol van a madár, hogy hívják, csak egyszerűen hagyjuk, hogy csicsergése hasson ránk. Ránézünk egy darabka földre, amit kezünkkel felvettünk. Megpróbálunk a szemlélődésben maradni. Ha figyelmünk szétszóródik, visszatérünk a földdarabka észleléséhez. Mindeközben ne hagyjuk magunkat gondolatainktól elcsábítani: vajon mióta vagyok szétszórt, miért vagyok szétszórt, milyen gondolat térített el? Mindez nem érdekes számunkra. Fontos, hogy figyelmünk továbbra is az észlelésnél maradjon.

Az, hogy gondolataink elkalandoznak, nem baj. Mihelyt észrevesszük ezt, térjünk vissza, anélkül, hogy tudatosítanánk, mióta és mi okból kalandoztak el gondolataink. Az észleléssel egészen új tapasztalatot is szerzünk: nem kell semmit sem elérnünk! A teljesítmény-központúság, a muszáj megtenni, a meg kell csinálni csak félelmet és szorongást szül. A szemlélődésben semmit sem kell elérnünk. Egyszer s mindenkorra meg kell szabadulnunk a teljesítmény-központúságtól.

Továbbra is kapcsolatban maradunk a természettel. Szemlélhetjük a kék eget, hallgathatjuk a patak csobogását, rácsodálkozhatunk a hangyákra, megcsodálhatunk egy virágot, érezhetjük a szelet az arcunkon, vagy elmerülhetünk a felhők játékának nézésében. Ha távoli autó zaját halljuk, ezt is észlelhetjük. Fontos, hogy semmit se írtéljünk meg, semmit se akarjunk megváltoztatni, hanem vegyünk fel mindent úgy, ahogy az kinyilatkoztatja magát. Az is megtörténhet, hogy unatkozunk. Az unalom olyan érzés, amelyet szintén megszemlélhetünk. Hogyan érzem, hogy unatkozom? Ez a kérdés figyelmünket befelé irányíthatja, és saját unalmunk észleléséhez vezethet. Akkor újra az érzékelés szintjére jutunk, és rövid idő után megint a természet észlelésében vagyunk. A szemlélődő magatartás csodálatra méltó ellazuláshoz vezet. Minden, ami jelen van, annak szabad jelen lennie. Semmit sem kell megváltoztatnunk. Mindent úgy hagyunk, ahogy az valójában van.

Nem kutatunk ismeretek után, nem figyelünk meg semmit: csak szemlélünk. Miben is áll a különbség megfigyelés és szemlélés között? A szemlélés önzetlen, a megfigyelés valamit meg akar szerezni magának. Jól ismerjük ezt a különbséget. Például sohasem kérnénk, hogy Isten figyeljen meg bennünket, ugyanakkor örülünk, hiszen jóságosan néz le ránk. Az örök életben sem megfigyelni fogjuk Istent, hanem Isten szemlélésében fogunk élni.

II. ÚTMUTATÁS AZ ELMÉLKEDÉSHEZ

Kedves Olvasó! Innen kiindulva két lehetőség kínálkozik. Ha megmarad olvasónak, tovább folytathatja e könyv olvasását. Ez azonban nem jelent lelkigyakorlatot. Ezért azt kérem, hozza meg döntését. Arról kell döntenie, hogy ezt a könyvet olvasni fogja-e, vagy szemlélődő lelkigyakorlatot akar-e végezni. Ha ezt a könyvet, mint bármely más olvasmányt tartja a kezében, folytassa az olvasást úgy és ahogy kedve és ideje engedi. Amennyiben viszont a szemlélődő lelkigyakorlat útját választja, útmutatást szeretnék adni. Hosszú, meredek és kemény út ez, amely sok idejét fogja igénybe venni. Az út pedig gyönyörű tájakon, de a sivatagon keresztül is vezet. Lépésről lépésre fogok feladatokat adni, melyek esetleg fáradságosak lesznek. Lehet, hogy gyakran kérdezi majd magától, miért is mentem bele ebbe az egészbe? Ilyen pillanatokban nincs más választása, mint kitartania, anélkül, hogy megkérdezné „miért?”. Rá fog kérdezni mindennek az értelmére, ez természetes, de nem mindig tudom ezeknek a lépéseknek az értelmét előre megokolni. Ön egy útmutatást követ, amely során a bizalmát kérem. Amennyiben ily módon kíván részt venni a lelkigyakorlaton, nem fogom többé „Olvasó”-nak szólítani, hanem inkább lelkigyakorlatozónak. Tehát: kedves Lelkigyakorlatozó, menjen ki most a természetbe, és kezdjen el tudatosan átállni az észlelés szintjére. Ha zárt lelkigyakorlatot végez, tehát néhány napot kizárólag a lelkigyakorlatnak tud szentelni, töltsön legalább egy napot a természetben.

Kérem, ne olvasson, ne írjon leveleket, senkinek se telefonáljon, ne kézimunkázzon, de még csak zenét se hallgasson. Szentelje magát teljesen az észlelésnek.

Ha nem tud elvonulni, és úgymond hétköznapi lelkigyakorlatot végez, szakítson magának időt, és töltsön legalább két héten keresztül mindennap egy órát a természetben. Az sem számít, ha városban lakik. Bizonyára talál majd egy kertet vagy parkot, de még az utcán is tudja észlelni mindazt, ami ott van. Ha tehát lelkigyakorlatot akar végezni, most ne olvasson tovább, a könyv megvárja Önt. Ha már töltött néhány órát a természetben, alkalmanként olvasson el egyet-kettőt a következő beszélgetésekből, hogy mások tapasztalataiból merítve még több iránymutatást kapjon ebben a tanulási szakaszban. Ne olvassa el az összes beszélgetést egyszerre! Legfeljebb három beszélgetés után hagyja abba az olvasást, és menjen ki újra a természetbe.

III. BESZÉLGETÉSEK

1.1. BARBARA

Lelkigyakorlat-vezető (LV): Barbara, néhány órát kint voltál a természetben. Hogy ment?

Barbara: Még nem érkeztem meg igazán. Az egész elmúlt hét benne zúg a fejemben. Nyugtalannak érzem magam. Keresztülvágtattam a környéken, de nem láttam és nem hallottam semmit. Állandóan vitatkoztam magamban valakivel.

LV: Még túlságosan zaklatott vagy.

"Barbara: Így van, igen.

LV: Megpróbáltál az észlelésbe jutni?

Barbara: Nem, még nem.

LV: Először próbálj meg lassan, aztán még lassabban sétálni. Ha ez nehezedre esik, fussál egy nagyot, zuhanyozzál, ezután biztosan nyugodtabb leszel. Ha még mindig nem sikerül megállnod és valaminél megmaradnod, első lépésként próbálj meg járás közben körülnézni és valamit futólag észlelni. Azt javaslom, hogy most menj ki újra a természetbe.

1.2. ANDRÁS

LV: András, hogy ment neked?

András: Szívesen mentem ki. Eljutottam az erdőig, és kiválasztottam egy helyet magamnak, ahol aztán maradtam. Becsuktam a szememet és figyeltem. Annyi különbözőféle hangot hallottam. Azelőtt sohasem tűnt fel ez nekem. Egyszer megijedtem, de csakhamar észrevettem, hogy csak a szél játszik a nyírfák leveleivel. Aztán a madarakra figyeltem. Azelőtt sohasem tapasztaltam, hogy ennyiféle madárhang létezik. Megpróbáltam újra és újra odafigyelni, hogy a legkisebb zajt is észrevegyem.

LV: Nagy hatással volt rád a madarak csicsergése.

András: Nagyszerű élmény volt.

LV: Ez az élmény kihatott a kedélyállapotodra is.

András: Hogy hatott-e? Erre nem is figyeltem annyira… De igen, felfrissültem. Nagyon örültem ennek.

LV: Próbáld meg még jobban érzékelni ezt a frissítő érzést és örömöt. Bár felfrissültél, ez nem vált benned kifejezetten tudatossá. Próbáld ezeket figyelmed középpontjába állítani.

1.3. ADÉL

Adél: Sokáig voltam odakint. Először szabályszerűen rohantam. Aztán egyre lassabban mentem, végül megálltam. Aztán megint mentem pár lépést, és éreztem, ahogy kapcsolatba kerülök a természettel. Felnéztem az égre, és figyelmemmel a vonuló felhőknél maradtam. Aztán hosszasabban néztem egy ritka, érdekes virágot. Egyszerűen szép volt. Nemsokára aztán gondolatok jöttek. Egyszerre minden felhangosodott bennem. Az elmúlt hét minden izgalma újra bennem volt. Rögtön elkezdtem tervezgetni. Eszembe jutott néhány jó ötlet a munkámmal kapcsolatban.

LV: Megmaradtál ezeknél az ötleteknél.

Adél: Igen, mert úgy éreztem, ezek a gondolatok fontosak számomra. Végig akartam őket gondolni, és aztán újra az észleléshez visszajönni.

LV: …végiggondolni…

Adél: Igen, végiggondolni. Vagy talán a gondolatok rosszak? LV: Nem az az érdekes, hogy rosszak-e vagy jók. A válasz újabb gondolatokhoz vezet, a gondolatokra újabb gondolatokkal reagálunk. A gondolatoknak így soha sincs vége. Tanulj meg rögtön visszajönni. Ne vezesd végig gondolataidat. Azoknak amúgy sincs soha vége. A legnagyobb átállás, amit itt a lelkigyakorlaton meg kell tanulnunk, az a meggyőződés, hogy a gondolatok az észleléssel összehasonlítva távolról sem olyan fontosak és érdekesek az Istenhez vezető úton. Fordulj befelé, és figyeld, hogyan hat rád az a virág vagy kő. Próbáld meg észlelni, mi az, ami feléd árad a virágból. Nem az az érdekes, amit kiokoskodsz vagy kitalálsz, hanem az, amit magadba felveszel, amit észlelni tudsz. Járjon át az, ami előtted van. Figyelj arra, ami a konkrét realitásból feléd árad. Mindez sokkal érdekesebb, mint a legszebb gondolatok. Fordulj el gondolataid világától a közvetlen realitás észleléséhez. Aztán egyszerűen térj vissza az észleléshez.

1.4. FÉLIX

Félix: Kimentem, és sok mindent megnéztem. Egy idő után dühös lettem. Azért jöttem ide, hogy imádkozni tanuljak. Ehelyett virágokat kell nézegetnem. Otthon felelősségteljes pozíciót töltök be, az időm drága. Az íróasztalomon egy halom levél vár rám. Millió hasznos dolgot tudnék csinálni, ehelyett itt virágokat kell bámulnom.

LV: Nem látod értelmét annak, amit itt csinálunk.

Félix: Már hogy látnék benne értelmet? Hiszen nem vagyok én virágkertész.

LV: Most dühös vagy.

Félix: Mondhatom, igen.

LV: Hogy van-e értelme annak, amit itt csinálunk, az most nem érdekes számunkra. Nézd, a lelkigyakorlat olyan, mint a hegymászás. Képzelj magad elé egy hegyi vezetőt, aki ismeri a magashegységeket, azok ösvényeit és veszélyeit is. Egy egész csoport rábízza magát. Akik tehát vele akarnak tartani, azoknak saját érdekük követni útmutatásait. Amikor a csoport lejön a hegyről, mindenki folytathatja a maga útját. Aki viszont lankás terepre megy kirándulni, annak nincs szüksége hegyi vezetőre. A turistautakat feltűnően jelzik. Hasonlóképpen van ez a lelkigyakorlattal is. Bizalommal jöttél ide, hogy megmutassam neked azt az utat, melyet keresel. Ezért mi megegyeztünk az elején: Én megmutatom ezt az utat, te pedig velem tartasz ezen az úton tíz napon keresztül. Az elején azt is megkérdeztem, mi az, amit elvársz tőlem, és hogy tudod-e, mi az, amit mutatni tudok neked. Ha közben megváltozott az álláspontod, kész vagyok arra, hogy egyezségünket megmásítsam. Nem akarok ebben nyomást gyakorolni rád. Csak azt várom el tőled újra és újra, amire te felhatalmaztál. A közösen eltöltött idő lejárta előtt ítéletet mondani korai lenne, hiszen nem tudod felmérni, hogy mi szükséges ehhez az úthoz. Egy ételről sem tudjuk megmondani, hogy jó-e vagy nem, amíg meg nem kóstoltuk. Én egy új és meredek úton vezetlek. Talán nincs is olyan lelkigyakorlatozó, aki ne kérdezne rá mindennek az értelmére. Ez a kérdés természetes módon felmerülhet és nem rendkívüli. De ne foglalkozzál ezzel a kérdéssel. Különben máris a gondolataidnál vagy, és már le is tértél az észlelésről. Ezért nem is foglalkozunk nagyon a „virágbámulás” kérdésével. Ha dühös vagy rám, nézz rá erre az érzésre magadban.

Félix: Gondolkodni fogok ezen.

LV: Érezd magad egészen szabadnak, Félix.

1.5. KLAUDIA

Klaudia: Vegyes érzésekkel mentem ki sétálni. Még könyv sem volt nálam, aztán eszembe jutott, hogy hiszen nem is szabad olvasnom.

LV: Ez szorongással töltött el.

Klaudia: Igen, mert olvasnivaló nélkül sokkal védtelenebbnek érzem magam, mintha szembesülnék önmagammal. Mégis kimentem. Rengeteg gondolatom volt. Alighogy pár lépést tettem, egy kiszáradt fa látványa rendített meg.

LV: Azonosítottad magad ezzel a kiszáradt fával.

Klaudia: Igen, azt hiszem, aztán szomorúságot éreztem, mély szomorúságot. Magamat láttam abban a fában. Úgy éreztem magam, mint egy kiszáradt törzs, élet nélkül, kihaltnak és tönkretéve. Aztán visszatértem egy imamódhoz, amelyet már régóta nem gyakoroltam, éspedig, hogy mindenre egyszerűen ránézek, és úgy hagyom, ahogy van.

LV: Ez megnyugtatott.

Klaudia: Egy darabig még tartott a szomorúság, sőt talán még erősödött. Egy kicsit még sírtam is. Ahogy jobban odafigyeltem, rengeteg életet fedeztem fel a kiszáradt fa körül, utána még sokáig maradtam ott ebben a békében.

LV: Ez a szemlélődés. Látod, saját magad fedezted fel, anélkül, hogy valaki is elmagyarázta volna. A szeretet azt mondja: minden úgy van, ahogy van. Megnézni és úgy hagyni, ahogy van. Ez tulajdonképpen a szemlélődés.

1.6. JÁNOS

János: Sokáig voltam odakint, és próbáltam az észlelésbe jutni. Valami megértettem abból, amit az észlelésről mint Istenhez vezető útról mondtál. Azon voltam, hogy minél inkább a jelenre állítsam be magam. Feltűnt, milyen gyakran elkalandozik a figyelmem. Ezért elhatároztam, hogy megfigyelem, mikor és miért kalandoztak el gondolataim, és igyekeztem kikutatni és tudatosítani azokat az okokat, melyek eltérítették figyelmemet. Néhányszor elég jól sikerült rekonstruálnom gondolatmenetemet.

LV: Azt remélted, hogy el tudod kerülni a szétszórtságot, ha annak okait kikutattad.

János: Igen, ez volt a szándékom.

LV: És sikerült?

János: Nem tudok minden elkalandozást végiggondolni.

LV: Nézd, János, nyugodtan megmondhatom neked, hogy így nem jutsz sokkal előbbre. Okokat felderíteni pusztán gondolkozási folyamatot jelent, amely a reflexió és elemzés felé vezet tovább. Önmagában rejlő ellentét az, hogy a gondolkodás szintjéről egy másik gondolkodási tevékenység segítségével tudjunk elszabadulni. Mondj le tehát arról, hogy kikutasd szétszórtságod okát, és gyere vissza az észlelésbe.

1.7. SZABINA

Szabina: Séta közben egy erdőt láttam távolról. Úgy döntöttem, hogy abba az irányba megyek, keresztül a mezőkön. Mindenképpen el akartam jutni oda. Egyszer csak szögesdrót kerítés állta el az utamat. Iszonyatos haragot éreztem. Ezzel azonban nem tudtam elvarázsolni onnan a szögesdrótot. Belső kelepcébe kerültem. Aztán éreztem, hogy valami sántít a dologban. Miért volt nekem olyan fontos, hogy elérjem az erdőt? A szögesdrót elleni haragomat azonban mégsem tudtam leküzdeni.

LV: Tudod, mit szimbolizál ez a kerítés?

Szabina: Igen, tudom, az én korlátaimat. LV: Igen, jól látod. Tanácsolhatok valamit? Szabina: Természetesen.

LV: Menj vissza a szögesdróthoz, és barátkozzál meg vele. Próbáld meg például megsimogatni a szögesdrótot.

Szabina: (Elgondolkodva nevet magában.) Furcsa feladat. De azért megpróbálom.

LV (a következő napon): Na, hogy ment ma?

Szabina: Kint voltam. Bár megsimogatni nem voltam képes, ott sétáltam mellette föl s alá. Egy idő után hagytam, hadd álljon ott. Talán most egy kicsit a saját határaimat is hagyom állni. Mára sokkal nyugodtabb lettem.

LV: Szabina, most még valamit tanulunk. Említettem, hogy ezen a lelkigyakorlaton semmit sem akarunk elérni. Kizárólag azzal a feladattal küldtelek ki titeket, hogy figyelmetekkel az észlelésnél maradjatok. Te pedig kimentél, és célul tűzted ki magad elé, hogy eléred az erdőt. Mindenáron oda akartál jutni. Olyannyira, hogy dühös lettél, amikor ez nem sikerült. Nagyon jól megértelek. Többnyire így élünk mindnyájan. Nehezen bírjuk ki magunkkal. Ismered ezt a jelenséget?

Szabina: Igen, ez nekem is gyakran feltűnt. Hány ember pocsékolja el úgy a nyaralását, hogy terveket kovácsolnak, melyeket a szabadság ideje alatt mindenképpen meg akarnak valósítani, ahelyett, hogy időt adnának maguknak a kikapcsolódásra. Lehetőleg minél távolabbra akarnak utazni, minél több várost meglátogatni, és számos más foglalatosságot kitalálnak, nehogy önmagukhoz közel kerüljenek, önmagukkal együtt lehessenek. Félelmet szül bennük az, ha önmagukat el kell viselniük.

LV: Így van ez. Menj ki újra a szabadba, és ne tervezz mást, mint andalogni, és megnézni mindazt, ami körülötted van. Próbálj meg minden szándék nélkül a látás és a hallás állapotába jutni. Ott fog kezdődni az az új út, amely Istenhez elvezet. Hiszen Isten mindenütt ott van, csak mi elszáguldunk mellette, és nem vesszük őt észre. Próbálj meg egyszerűen az észlelésben maradni, anélkül, hogy bármilyen célt tűznél ki magadnak.

1.8. DÁVID

Dávid: Kimentem, és megpróbáltam az észlelésbe jutni. Voltak pillanatok, amikor nagyon erősen tudtam azonosulni egy fával, és szinte éreztem magamban a fa halk susogását. Amikor szél mozgatta a fák leveleit, követni tudtam magamban. Lassan észrevettem, mennyi gondolat kavarog bennem. Először csodálkoztam, de aztán megijedtem gondolataim sokaságától. Még ha nem is zökkentem ki teljesen az észlelésből, mégis gondolataim kerültek előtérbe: ötletek, elképzelések, emlékek, megfontolni való dolgok, megjegyzések. És egyszerűen nem tudtam őket kikapcsolni. Sosem gondoltam volna, hogy ennyire hatalmába tud keríteni a gondolataimmal való foglalkozás.

LV: Ezen meglepődtél.

Dávid: Kellemetlen meglepetés volt.

LV: Ez fontos tapasztalat. A lelkigyakorlat elején sokan vannak, akik úgy gondolják, ők nem ilyenek. Nem kell sok időnek eltelnie, hogy egyszerre csak rácsodálkozzanak, mennyi gondolat kavarog bennük. A hétköznapokban is rengeteg gondolatunk van, melyek a hozzájuk kapcsolódó tevékenységgel együtt, párhuzamosan nyüzsögnek a fejünkben. Ez azonban akkor nem tudatos. Mihelyst azonban lassan eltűnik a külső aktivitás, és kezdünk belül megnyugodni, rájövünk, hogy még nem tudunk eljutni a belső csendhez, mert a fejünk szünet nélkül tovább dolgozik.

Dávid: Pontosan ez történt velem. Ki akartam kapcsolni a gondolatokat, de nem sikerült, mert gondolataimat csak más gondolatokkal tudtam elterelni, és ennek az ördögi körnek sosincs vége.

LV: Valóban egy ördögi kör.

Dávid: Igen, pontosan.

LV: Nem kell a gondolataidat kikapcsolnod. Próbálj meg például egy virág észlelésében megmaradni. Ameddig egy virágra rácsodálkozol, nem lesznek gondolataid. Mindenesetre ne küzdj ellenük. Oldd el magad tőlük oly módon, hogy nem utasítod el őket és nem harcolsz ellenük, hanem egyszerűen újra az észlelés felé fordulsz. Ha figyelmeddel egyre inkább többet tudsz maradni a virágnál, mint gondolataidnál, azok kiszorulnak tudatod peremére, és nem zavarnak már. Később már nem veszed őket észre, és talán teljesen el is tűnnek. Fontos, hogy figyelmeddel valami konkrét dolognál tudj maradni.

1.9. ANDREA

Andrea: Ma reggel a konyhai munka után kimentem a szabadba, és leültem egy padra. Röviddel utána fáradtságot éreztem. Először megnéztem ezt a fáradtságot. Nem volt felemelő, de ott tudtam maradni. Amikor azt mondtam magamnak: „Most szabad fáradtnak lennem”, hirtelen örömöt éreztem, hogy szabad fáradtnak érezni magamat, és ezt a fáradtságot nem kell leküzdenem. Szabad fáradtnak érezni magamat és fáradtnak lennem. Ezzel aztán hamar eltelt az idő. Fontos tapasztalat volt ez számomra: nem kell semmit sem csinálnom, semmit sem elérnem, semmit sem megváltoztatnom, semmit sem felmutatnom és bizonyítanom. Egyszerűen olyan lehetek, amilyen vagyok. Egy darabig újra és újra visszajöttem ebbe az észlelésbe, és ennél maradtam. Csend lett bennem, és egyszer csak azt éreztem: „Itt vagyok”. Ez a tapasztalás egészen egyszerű volt, és mindent kitöltött. Egészen sokáig maradtam ennél az észlelésnél. Aztán újra előtérbe kerültek a gondolataim, de a fáradtsággal és a léttel való tapasztalatom sokkal fontosabb volt. Úgy érzem, még gyakran fogok találkozni ezzel az érzéssel.