Melinda Wenner Moyer

Így neveld
a gyereked, hogy
ne legyen s*ggfej

A tudomány segítségével – óvodától kamaszkorig

részlet

Budapest, 2023

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Melinda Wenner Moyer: How to Raise Kids Who Aren’t Assholes.
Putnam, 2021.

Copyright © 2021 by Melinda Wenner Moyer
All rights reserved.

Hungarian translation © Kántor Tamás, 2022
Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2022
Minden jog fenntartva

Borítóterv: Christopher Lin
Borítófotó: Miragec / Moment / Getty Images

Fordította: Kántor Tamás
Szerkesztő Laik Eszter
Felelős szerkesztő Schultz Judit
Felelős kiadó: Jaffa Kiadó

ISBN 978 963 475 761 0
ISSN 2498 7379

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

A gyermekeimnek, akiktől mindennap tanulok valami újat.

Tartalom

Bevezetés

I. rész: Jellemvonások

1. „Minden rólam szól!”
Hogyan neveljünk nem (túlságosan) önző gyerekeket

2. „Ez túl nehéz!”
Hogyan neveljünk ambiciózus, kitartó és motivált gyerekeket

3. „Buta vagy, és csúnya!”
Hogyan neveljünk olyan gyerekeket, akik nem bántalmazzák kortársaikat – és segítenek azoknak, akiket bántalmaznak

4. „Az igazat mondom, a fenébe is!”
Hogyan neveljünk olyan gyerekeket, akik nem hazudnak vagy káromkodnak – legalábbis nem akkor, amikor ez számít

5. „A lányok nem csinálnak ilyet!”
Hogyan neveljünk nem szexista gyerekeket

6. „Tökéletes vagyok!”
Hogyan neveljünk egészséges önbecsülésű, de nem narcisztikus gyerekeket

7. „Mintha piszkos lenne a bőre!”
Hogyan neveljünk nem rasszista gyerekeket?

II. rész: Stratégiák

8. „Nem kényszeríthetsz!”
A viselkedés és az értékrend formálása

9. „Utálom az öcsémet!”
Segítsünk a testvéreknek összehangolódni!

10. „Hol van az iPad?”
A képernyőidő, a játékok és a közösségi média kezelése

11. „Ha hozzáérek, nagyobb lesz!”
Beszélgetés a gyerekekkel a szexről és a pornográfiáról

Utószó

Köszönetnyilvánítás

Bibliográfia

Név- és tárgymutató

Bevezetés

Millie barátnőm még mindig borzongva, filmszerű részletességgel emlékszik vissza arra a pillanatra, amikor az akkor ötéves fia valami égbekiáltóan rasszista dolgot mondott. Az eset három évvel ezelőtt történt, amikor férjével – akivel mindketten fehérek – Floridában nyaraltak a gyerekeikkel. Egy hét intenzív együttlét után igénybe vettek egy bébiszittert, hogy kicsit bevethessék magukat az éjszakai életbe. A bébiszitter pedig történetesen fekete volt.

Másnap Millie megkérdezte a fiát, jól érezte-e magát a bébiszitterrel.

– Nem, egyáltalán nem! – válaszolta a fiú. Amikor Millie tovább tudakolózott, a fia tényszerűen kijelentette: – Nem szeretem, mert sötét a bőre.

Millie-t lesújtotta a válasz, és fogalma sem volt, mit tegyen. A férjével azt hitték, arra nevelik a gyerekeiket, hogy legyenek tisztelettudók, és, hogy is fogalmazzunk, ne legyenek rasszisták, de akkor most mi is van? Már egyáltalán nem voltak olyan biztosak a dologban. És fogalmuk sem volt, mit lépjenek ez ügyben.

A legtöbb szülő – köztük én is – azt szeretné, ha a gyerekei jószívű emberekké válnának. A Parents magazin 2020-ban több mint 1200 szülőt kérdezett meg országszerte arról, mit kívánnak legjobban a gyerekeikkel kapcsolatban. Válaszul az anyák 73 százaléka és az apák 68 százaléka azt mondta, hogy a kedvesség az a tulajdonság, amelyet a leginkább szeretnének a gyermekeikbe nevelni, megelőzve az intelligenciát, az egyéniséget és a munkamorált. Hasonlóképpen, 2016-ban a Sesame Workshop, a Szezám utca című gyermekműsor mögött álló nonprofit szervezet több mint kétezer, három és tizenkét év közötti amerikai gyermek szüleit, valamint ötszáz tanárnak tette fel ugyanezt a kérdést, óvodapedagógustól a hatodik osztályos nevelőkig. A szülők és a tanárok mintegy háromnegyede úgy nyilatkozott, szerintük fontosabb, hogy a gyerekek kedvesek legyenek, mint az, hogy tanulmányi sikereket érjenek el.

A Parents magazin korábban említett 2020-as felmérésében azonban az anyák 76 százaléka és az apák 58 százaléka gondolta úgy, hogy napjaink gyerekei nem olyan kedvesek, mint a korábbi generációk. A Sesame Workshop felmérésében részt vevő szülők is hasonlóan vélekedtek: 67 százalékuk szerint a legtöbb mai gyerek tiszteletlen, 43 százalékuk pedig azt állította, hogy saját gyerekeik sem túl figyelmesek. Nyilvánvaló, hogy annak ellenére, hogy szeretnék a jóságot előtérbe helyezni, sok szülő nem tudja, miként tegye ezt.

Az elmúlt kilenc évben tudományos újságírói hátteremmel igyekeztem tájékozódni a gyermekfejlesztéssel és -neveléssel kapcsolatos kutatásokról. Tudományos alapokon nyugvó szülői rovatot írtam a Slate magazinnak, és több tucat gyermeknevelésről szóló cikket a New York Timesnak. Beleástam magam a bonyolult szülői kérdésekkel kapcsolatos tudományos kutatásokba, szakértőkkel konzultáltam, és egyszerű szülői tanácsokká fordítottam le ezeket – olyan tanácsokká, amelyeket ténylegesen alátámaszt a tudomány. Gyakran meglepődöm, sőt, néha egyenesen megdöbbenek azon, hogy a kutatások alapján valójában mit javasolnak a szülőknek… és hogy mennyire eltérnek ezek a szakmai javaslatok attól, amit előzőleg feltételeztem.

Vegyük például a faji kérdést, amely 2020 után, George Floyd, Breonna Taylor és más fekete amerikaiak rendőri atrocitás okozta halálát követően sokkal sürgetőbb problémává vált sok szülő számára. Bár a színes bőrű szülők általában rendszeresen beszélgetnek a gyerekeikkel az etnikai hovatartozásról – kénytelenek is –, a legtöbb fehér szülő, köztük Millie barátnőm is, kerüli a témát, jó szándékkal törekedve arra, hogy a gyerekeiket „színvaknak” neveljék. Ezek a szülők úgy gondolják, ha nem hozzák szóba ezt a kérdést, a gyerekeik talán észre sem veszik. A kutatások azonban egyértelműen azt mutatják, hogy a gyerekek (még a csecsemők is!) észlelik az etnikai hovatartozást – és ha nem kapnak megfelelő értelmezési keretet, előítéletes következtetéseket vonnak le. Látják, hogy a fehéreknek általában több hatalmuk és vagyonuk van, mint más rasszokba tartozó embertársaiknak, és azt feltételezik, hogy ez azért van, mert a fehér emberek valahogy jobbak vagy okosabbak.

Amikor interjút készítettem Naomi O’Brien általános iskolai pedagógussal, egy szülőknek szóló, az etnikumok kérdését tárgyaló könyvsorozat társszerzőjével, elmondta, hogy rendszeresen látja, ahogy fehér diákjai rasszista dolgokat mondanak és tesznek, például bejelentik, hogy nem fognak egy bizonyos társukkal játszani, mert az „piszkos bőrű”, és hogy a szüleik gyakran nem vesznek tudomást ezekről az ítéletalkotásokról. Sőt, ami rosszabb, O’Brien szerint amikor a fehér gyerekek megpróbálnak beszélni a szüleikkel a faji kérdésekről, „azok leintik és csitítják őket, azt mondogatva, hogy ne beszéljenek erről, így azt internalizálják, hogy a bőrszínről beszélni rossz, maga a bőrszín rossz”. Az igazság az – és a kutatások is egyértelműen ezt mutatják –, hogy a fehér szülőknek nyíltan kell beszélniük a gyerekeikkel a faji kérdésekről, hogy megakadályozzák a rasszista feltételezések kialakulását.

A szülők gyakran akaratlanul is táplálják a szexista gondolatokat, amikor más üzeneteket küldenek a lányoknak, mint a fiúknak – olyan üzeneteket, amelyek felnőttkori nőgyűlölő valóságunkat tükrözik. Például azt, hogy a lányok esetében a megjelenés többet számít, mint a fiúknál, és hogy a fiúknak nem szabad szomorúnak lenniük vagy félniük. És amikor azt az ősrégi tanácsot követjük, hogy hagyjuk, hogy a gyerekeink maguk oldják meg a testvérharcokat, gyakran csak súlyosbítjuk a testvéri rivalizálást, és arra késztetjük a gyerekeinket, hogy azt higgyék, a konfliktus megoldásának legjobb módja a megfélemlítés vagy a kényszerítés.

Néha persze a kutatások igazolják mélyen gyökerező szülői ösztöneinket, máskor viszont lenyűgöző és elgondolkodtató módon kifejezetten ellentmondanak nekik – ez az egyik oka annak, hogy úgy döntöttem, megírom ezt a könyvet. Szerettem volna megosztani mindazokat a meglepő tudományos eredményeket, amelyeket az emberséges, jószívű gyerekek nevelésével kapcsolatban felfedeztem.

Túl sok a seggfej

A könyv megírásának egy másik komoly oka is van. Hiszem, hogy szülői munkánk ma fontosabb, mint valaha. A világ veszélyes üzeneteket küld a gyerekeinknek arról, hogyan viselkedjenek, és hogyan bánjanak egymással – olyan üzeneteket, amelyeket feltétlenül meg kell kérdőjeleznünk és ellensúlyoznunk kell.

Mielőtt elmagyaráznám, először is szeretném kijelenteni, hogy szerintem a gyerekeknek néha seggfejként kell viselkedniük. Muszáj megkérdőjelezniük a határokat, hogy megértsék azokat, és el kell követniük bizonyos baklövéseket, hogy tanuljanak belőlük. Jómagam idővel kezdtem úgy gondolni a gyerekekkel kapcsolatos kínos pillanatokra (a családunkban sok ilyen akad) mint okulási lehetőségekre – vagy akár figyelmeztető jelekre, amelyek megmutatják, min kell dolgoznunk családként.

Ami a másik emberhez való viszonyulást illeti, mostanában sajnos záporoznak az óvatosságra intő jelek. 2018 őszén az óvodától az érettségiig oktató pedagógusok és más alkalmazottak arról számoltak be a Southern Poverty Law Center jogi szervezetnek, hogy az előző hónapokban több mint 3200, gyűlölettel kapcsolatos incidenst észleltek az iskolákban. A louisianai Monroe-ban például letartóztattak egy fehér diákot, mert hurkot tett egy fekete osztálytársa nyakába.

És úgy tűnik, a dolgok egyre rosszabbra fordulnak. Az FBI adatai szerint 2015 és 2018 között 21 százalékkal nőtt a gyűlölet-bűncselekmények száma az Egyesült Államokban. Az esetek nagy részét felnőttek követték el, de gyerekek is érintettek. A bullying – a kortárs bántalmazás – is eszkalálódni látszik. A Human Rights Campaign érdekképviseleti szervezet 2016-ban és 2017-ben több mint ötvenezer tizenhárom–tizennyolc éves amerikai körében végzett közvélemény-kutatást, és a diákok 79 százaléka mondta azt, hogy szerintük az iskolai bántalmazási incidensek az utóbbi időben súlyosbodtak. Amikor a Los Angeles-i Kaliforniai Egyetem kutatói 2017 nyarán 1535 állami középiskolai tanárt kérdeztek meg, közel 30 százalékuk állította, hogy diákjaik több becsmérlő megjegyzést tettek társaikra, mint az előző évben.

A kedvességkrízisnek számos oka lehet. Egyes kutatók szerint a folyamatot Donald Trump térnyerése táplálta, legalábbis részben. Talán túlzásnak tűnhet az az elképzelés, hogy a politikai szereplők befolyásolhatják a gyerekek magatartását, hiszen sok kiskorút különösebben nem is érdekel a politika. De Trump retorikája – amely a hazudozást, a szexuális erőszakkal való viccelődést, és a fogyatékkal élők kigúnyolását éppúgy magában foglalja, mint azt, hogy a fekete bőrű többséggel rendelkező országokat „szarkupac országoknak” nevezte – éveken át mindenütt jelen volt a tévében és az interneten, és sok asztali beszélgetést áthatott, ami pedig közvetlen hatással lehetett a gyermekeinkre.

Még arra is született bizonyíték, hogy Trump támogatása összefügg a bántalmazó viselkedéssel. Egy 2019 januárjában közzétett tanulmányban Dewey Cornell és Francis Huang pedagógiai pszichológusok iskolai felmérések eredményei alapján elemezték a virginiai középiskolák kötekedési és bántalmazási mintáit a 2016-os elnökválasztás előtt és után. A választások előtt az iskolákban ugyanolyan arányban fordult elő bántalmazás és kötekedés. Utána a Trump-párti körzetekben lévő iskolákban a kötekedés és bántalmazás aránya 18 százalékkal magasabb volt, mint a Clinton-párti körzetekben lévő iskolákban. (Fontos megjegyezni azt is, hogy ezek az eredmények az iskolai bántalmazás dokumentált csökkenését követték. A Pediatrics című folyóiratban közzétett 2017-es tanulmány megjegyezte, hogy 2005 és 2014 között a negyedik és tizenkettedik osztályosok körében visszaszorult a kortárs bántalmazás, és az idő múlásával egyre gyorsabban csökkent.)

2016 novemberében a Southern Poverty Law Center összeállított egy listát 867 gyűlöletcselekményről, amelyek a 2016-os elnökválasztást követő tíz napban történtek. Sokban gyerekek is érintettek voltak. Egy Washington állambeli tanár arról számolt be, hogy a diákok a választások másnapján azt skandálták az iskola ebédlőjében, hogy „építsünk falat”, majd azt is hallotta, hogy az egyik diák azt mondta egy másiknak: „Ha nem itt születtél, csomagolhatsz is!” A dél-karolinai Greenville-ben egy tizenkét éves lányt körülvett nyolc osztálytársa, akik azt vágták az arcába, hogy „alig várjuk, hogy deportáljanak a ronda pofáddal együtt”, míg az iowai Cedar Fallsban egy tizenhat éves lány otthagyta az iskolát, miután osztálytársai homokosnak és buzinak nevezték, és azzal fenyegették, hogy „megragadják a puncijánál”. A tinédzser négy évvel korábban vallotta be, hogy meleg, és szülei szerint még soha nem piszkálták ilyen módon. „Egyszer csak eljött [november] kilencedike – számolt be az egyik szülő –, ekkor kipécézték maguknak, mint valami torzszülöttet. Célkeresztbe került.”

A Journal of Child Psychotherapy című gyermeklélektani folyóiratban 2019-ben megjelent tanulmányban öt amerikai gyermekpszichológus panaszkodott arról, hogy sok fiatal, kiszolgáltatott páciensük minden eddiginél jobban retteg a kegyetlenség és az elnyomás miatt, amelyet nap mint nap tapasztal. „A 2016-os választások óta a gyerekek félelmei, amelyek egykor a közvetlen ökoszisztémájukhoz – az iskolához, a helyi közösséghez és az otthonhoz – kötődtek, látszólag kiterjedtek” – írták. Az egyik páciens a terápiás foglalkozás során úgy tett, mintha a babák csomagjait pakolná össze, és azt mondta: „Kanadába költözünk, ott biztonságos. Ott beszélhetünk spanyolul, és senki sem fog utálni minket.”

Az igazság kedvéért jegyezzük meg, hogy ezek az esetek nem kontrollált tanulmányok, és nehéz biztosan kijelenteni, hogy a gyűlöletbeszéd és a kortárs bántalmazás nem mélyült volna el attól függetlenül is, hogy ki ül a Fehér Házban. Lehet, hogy a romló tendenciák inkább szélesebb körű társadalmi minták tünetei, mintsem egy konkrét politikai fordulat bizonyítékai. A gyerekek azonban a rossz példából is tanulnak. A pszichológiában széles körben elfogadott elmélet a szociális tanulás elmélete, amelyet Albert Bandura stanfordi pszichológus dolgozott ki az 1960-as években arról, hogy a gyerekek (és a felnőttek is) a körülöttük lévő emberek megfigyeléséből alakítják ki a maguk viselkedésformáit. Ennek során leginkább a magas státuszú embereket hajlamosak utánozni – például az Egyesült Államok elnökét.

Egyik jól ismert kísérletükben Bandura és kollégái három–hatéves gyerekeket hívtak be egy szobába, ahol azok közösen nézték, ahogy egy másik felnőtt játszott. Néhány gyermeknek azt mutatták, ahogy a felnőtt megüt, elfenekel és verbálisan bántalmaz egy babát, míg mások azt látták, hogy a felnőtt nyugodtan játszik a babával. Ezután a gyerekeket egyenként átvitték egy másik szobába, ahol frusztrált állapotba hozták őket: miután néhány percig menő, új játékokkal játszhattak, közölték velük, hogy többé nem kaphatják meg azokat, és visszavitték őket az eredeti szobába, ahol húsz percig más játékokkal játszhattak, köztük a korábbi jelenetben látott babával.

Azok a gyerekek, akik azt látták, hogy a felnőtt bántja a babát, a többi gyereknél sokkal nagyobb valószínűséggel maguk is rárontottak a babára, és sokan újra és újra és újra bántalmazták.

Ez a kísérlet lényegében most is zajlik hazánkban, csak nagy léptékben. A korábban hatalmon lévők voltak a felnőttek, akik mindenkinek megmutatták, hogy a rasszizmus, a szexizmus, a bántalmazás és az agresszió nemcsak hogy rendben van, de ők mindezt gyakorolják is.

Ennek eredményeképpen aggasztó módon változik a fiatalok viselkedése és értékrendje. A kutatások szerint az egyetemisták kevésbé empatikusak, mint egy évtizeddel ezelőtt – kevésbé valószínű, hogy együttéreznek a nehezebb sorsúakkal, emellett kevésbé próbálják beleélni magukat mások helyzetébe. Amikor egy középiskolai tanárnő megtudta, hogy ezen a könyvön dolgozom, így foglalta össze a mai gyerekekkel kapcsolatos gondolatait: „Túl sok a seggfej.”

Egy szebb holnap

Érthető, ha mindezek után legszívesebben felemelnéd a kezed, és borba fojtanád a bánatodat. Magam is átmentem ezen a fázison. De most már úgy látom, az imént taglalt folyamat valójában felhívás a cselekvésre. Mindennél jobban szeretném, ha a gyerekeim boldogok lennének, és éreznék, hogy szeretik őket. Mégis, ahogy figyelem az országunkat mindinkább elborító kegyetlenséget, egyre határozottabban érzem, hogy valami mást is kívánok az utódaimnak: azt szeretném, hogy jószívűek legyenek, és tisztelettel, méltósággal bánjanak embertársaikkal. Korábban ennek nem volt prioritása a kívánságaim között, most azonban már sürgetőnek és lényegesnek érzem.

Ami ebben igazán nagyszerű, hogy ha a szülők arra koncentrálnak, hogy jóindulatú gyerekeket neveljenek, akkor véget vethetünk a világban egyre növekvő kegyetlenségnek, vagy legalábbis visszanyeshetjük azt. A jövő ügyvédjeit, politikusait, vállalkozóit, művészeit, egészségügyi dolgozóit… a jövő mindeneseit neveljük. Persze nem agyagból formázzuk az utódainkat. Számos aspektusa van az életüknek – társaikat, tanáraikat, génjeiket, tapasztalataikat nem tudjuk befolyásolni, s ezek szintén kihatnak arra, hogy végül mivé válnak. Viszont jelentős befolyásunk van arra, hogy gyerekeink milyen életutat járnak be. Egy 2019-es tanulmányban a kutatók három éven át követtek közel 450 gyermeket, hogy megpróbálják kideríteni, mely tényezők alakítják leginkább a jellemüket és értékrendjüket. Arra az eredményre jutottak, hogy bár a kortársaknak is van befolyásuk – különösen a serdülőkorba való átmenet során –, a szülők „kulcsszerepet játszanak gyermekeik személyes és társadalmi fejlődésében”.

Ha aggódsz amiatt, hogy jóra és kedvességre nevelve gyermekeidet azok végső soron kevésbé lesznek boldogok vagy sikeresek, akkor ezt illetően is megnyugodhatsz. A kutatások egybehangzóan azt mutatják, hogy ha az emberek (beleértve a gyerekeket is) jóindulatúak és nagylelkűek másokkal, boldogabbnak érzik magukat. Egy 2019-es, harminc év adatait felölelő elemzés során, amely a család anyagi helyzetének és a gyermekek IQ-értékének hatását vizsgálta, a kutatók arra jutottak, hogy azok a fiúk, akik az óvodában kedvesebbek és nagylelkűbbek voltak, felnőttként lényegesen több pénzt keresnek. Adam Grant, a Wharton School of Business szervezeti pszichológusa a kutatásokon alapuló Give and Take (Adni és kapni) című könyvében amellett érvelt, hogy a nagylelkűség és a segítőkészség olyan tulajdonságok, amelyek gyakran megkülönböztetik a rendkívül sikereseket a csupán átlagosaktól.

Ha gyermekeinket kedvességre neveljük, biztosítjuk számukra, hogy gyarapodjanak. És közben egy jobb, igazságosabb, erősebb világot fognak építeni.

Céljaim és reményeim
bővebben kifejtve

Őszinte leszek és bevallom, eleinte nehéz volt kibékülnöm a gondolattal, hogy könyvet írjak a gyermeknevelésről. Az egész vállalkozás eléggé ellenszenvesnek tűnt. Ki vagyok én, hogy megmondjam más szülőknek, mit tegyenek? Közel sem vagyok tökéletes szülő, és ha azt hinnéd, hogy tökéletes gyerekeim vannak, örömmel befogadlak egy hétvégére, hogy saját szemeddel győződj meg az ellenkezőjéről. Ha a szülőségre gondolok, egy százezer darabos kirakó jut eszembe, amit úgy próbál az ember összerakni, hogy közben vezet, vacsorát főz, és igyekszik a gyerekeit szétválasztani, nehogy megöljék egymást.

Aztán egy este meggondoltam magam. Amit újságíróként megtudtam a jellem tudományáról, az megváltoztatta a gyerekeimmel való mindennapi érintkezésemet – azt, hogy milyen részleteket vittem bele a beszélgetéseinkbe, milyen kérdéseket tettem fel nekik, hogyan reagáltam az érzéseikre és a magyarázataikra. Cselekedeteimet lassan átjárta a finom tudatosság azt illetően, milyen apró dolgokkal segíthetek a gyerekeimnek abban, hogy megtanuljanak empatikusak és kedvesek lenni. Egy idő után kezdtem észrevenni a változásokat a viselkedésükben. A kölykök kicsit kevesebbet veszekedtek. Könnyebben felismerték és jobban kezelték az érzelmeiket. Rugalmasabbnak tűntek. Elgondolkodtam, hogy ha újonnan szerzett ismereteim segítettek abban, hogy jobban kezeljem a helyzeteket – és hozzájárultak, hogy a gyerekeim jobb emberekké váljanak –, vajon nem akarnának-e más szülők is tudni róla.

Amint látható, végül is megírtam a könyvet, amit most olvasóm a kezében tart. El is mondom, miként rendszereztem benne az információkat. Az I. részben azt vizsgálom, mit mond a tudomány az egyes jellemvonások alakításáról. Hogyan lehet elősegíteni a nagylelkűséget, az őszinteséget, a kedvességet, az ambíciót és a rugalmasságot? Hogyan gyomláljuk ki a durvaságot, a nagyképűséget, az arroganciát, a szexizmust és a rasszizmust? (Egy figyelmeztetés: egyes tárgyalt témák és esetek nem lesznek könnyű olvasmányok azok számára, akik ezzel kapcsolatos diszkriminációt vagy traumát éltek át.) Minden fejezetben egyszerű, bizonyítékokon alapuló megközelítéseket mutatok be, amelyek a különböző életkorú gyerekeknél napi szinten alkalmazhatók a jó jellemvonások megerősítésére és a rossz tulajdonságok háttérbe szorítására. A II. részben tudományosan alátámasztott stratégiákat kínálok, amelyek segítenek a különösen meredek helyzetek és problémák kezelésében. Mit tegyünk, ha a gyerekek veszekednek? Hogyan kezeljük a kütyüket és a közösségi médiát? Mi a legjobb módja annak, hogy a gyerekekkel a szexről és a pornográfiáról beszéljünk? A könyv végén található egy Bibliográfia című rész is, amelyben felsorolom az összes megemlített tanulmányt, ha valaki szeretne a dolgoknak utánanézni, és többet olvasni a témában.

Egy dolgot semmiképpen sem szeretnék. Azt, hogy ez a könyv egy újabb ok legyen az önostorozásra. Napjainkban a szülőknek már így is túl sok kritikát kell elviselniük – tönkretesszük a gyerekeinket a „hóekeszülőként”, „helikopterszülőként”, az intenzív neveléssel és 843 másfajta állítólag rossz szülői módszerrel, amit nem igazán értek. Leonard Sax gyermekorvos 2015-ben egy egész könyvet szentelt a témának The Collapse of Parenting (A nevelés összeomlása) címmel, amelyet a Slate magazin számára szemléztem, és hadd mondjam el, hogy nem találtam az érveit bizonyítékokon alapulónak. Nem hiszem, hogy a mai gyerekek azért küzdenek erkölcsi kérdésekkel, mert rosszabb munkát végzünk, mint a szüleink. Ellenben azt gondolom, hogy sok a veszélyes példakép, amelytől a gyerekek manapság tanulnak, és nekünk szülőknek mindent meg kell tennünk, hogy fellépjünk az így küldött káros üzenetek ellen.

Azt sem szeretném, ha a tanácsaim további nyomásként nehezednének az olvasóra – hogy még több gondot okozzak, és még több mindent kelljen belezsúfolni egy amúgy is hajszás napirendbe. A szülők, különösen az anyák, manapság nagyon le vannak terhelve. Miközben ezt írom, mindannyiunknak otthon és biztonságban kell tartanunk a gyermekeinket egy halálos járvány idején, miközben dolgozunk, és számos más feladatot is el kell végeznünk, ami jelentősen megnöveli a terheinket. Nincs időnk többet tenni, mint amennyit már most is teszünk, és amikor megpróbáljuk, a dolgok gyakran kártyavárként omlanak össze. (Néhány hónapig, amíg ezt a könyvet írtam, túl sokat vállaltam, hatalmas nyomás alá kerültem, és észrevettem, hogy nem vagyok túl türelmes vagy empatikus anya. A helyzet iróniája: annyi időt töltöttem azzal, hogy a gyereknevelés témában kutattam és írtam, hogy valójában nem tudtam hatékony szülőként működni.)

Ahelyett, hogy a teendők már így is túlzsúfolt palettáját gyarapítanám, remélem, hogy a könyvem tisztáz néhány dolgot, és erőt ad a folytatáshoz. Időt és fáradságot szeretnék megspórolni olvasómnak azzal, hogy választ adok olyan kérdésekre, amelyek talán évek óta ott motoszkálnak a fejében. Szeretnék lehetséges megoldást kínálni azokra a helyzetekre, amelyek miatt az ember azt gondolja: Most mi a fenét csináljak? Tudományos hátteremnek köszönhetően átrágtam magam a gyermeki fejlődés bonyolult tudományán, és olyan egyszerű tanácsokká csupaszítottam le azt, amelyek a mindennapokban is használhatók. Remélem, hogy ez a könyv egy kicsit könnyebbé és talán élvezetesebbé is teszi az életet szülőként.

Mindezekkel együtt türelmesnek és megbocsátónak kell lennünk. Egy gyermek jellemének formálása (nem is beszélve saját szülői viselkedésünk formálódásáról) időbe telik, és temperamentumuk, hormonjaik, mentális egészségük és élettörténetük is erősen hatnak arra, ahogyan a gyerekek a világgal kölcsönhatásba lépnek. Gyermekeinknek sok olyan élményben lesz részük, amit nem tudunk befolyásolni, és ezek olyan módon fogják formálni őket, amit nem tudunk felülírni. A gyerekek nem lehetnek mindig nagylelkűek, empatikusak és melegszívűek – még a csodálatosan jólelkűek sem –, és a szülőknek nem szabad elhamarkodottan következtetéseket levonniuk, amikor a gyerekeknél ilyen elkerülhetetlen zökkenőket tapasztalnak.

Mégis, szilárd meggyőződésem, hogy jobb szülőkké válhatunk azáltal, hogy képezzük magunkat, és hogy amit megtanulunk, az közvetlenül gyermekeink javára válik. Ha megértjük, hogyan fejlődik a gyerekek agya, miért teszik azokat a dolgokat, amelyeket tesznek, és hogyan kommunikáljunk velük a legjobban, akkor olyan eszközöket és megküzdési stratégiákat adhatunk gyerekeink kezébe, amelyekkel méltóságteljesen és együttérzően tudják kezelni mindazt, amit a világ eléjük vet.

Megtanultam, hogy mindennek van jelentősége: a határoknak, amelyeket felállítunk, a beszélgetéseknek, amelyeket folytatunk, a viselkedésformáknak, amelyekre reagálunk – és azoknak is, amelyeket figyelmen kívül hagyunk. A szülői lét végtelen lehetőséget kínál számunkra, hogy értékeket közvetítsünk az utódaink felé. Minél inkább kihasználjuk ezeket a lehetőségeket, és minél jobban tudjuk, mi az, ami valóban működőképes, annál biztosabbak lehetünk abban, hogy gyermekeink olyan emberekké válnak, amilyenek szeretnénk, hogy legyenek – olyanokká, akikre a világnak valóban szüksége van.

I. rész
Jellemvonások

1. fejezet „Minden rólam szól!”
Hogyan neveljünk
nem (túlságosan) önző gyerekeket

2019 áprilisában Celia nevű barátnőm éppen egy Target üzletből tartott hazafelé hétéves kislányával, Ellával, amikor megcsörrent a telefonja. Celia anyósa – Ella nagymamája – volt az, és Celia a Bluetooth-on át fogadta a hívást. Nagyon szomorú hírt kaptak az autó hangszóróin át: Ella dédnagymamája éppen elhunyt.

Ella azonban egyáltalán nem tűnt zaklatottnak. A hívás alatt a hátsó ülésről folyamatosan a témához nem kapcsolódó kérdésekkel vágott közbe, például hogy nézhet-e tévét, amikor hazaérnek. Egyszer szenvtelenül fel is kiáltott, hogy „Ki halt meg?!”. Celia megpróbálta kikapcsolni a kihangosítást, de nem sikerült megtalálnia a megfelelő gombot. Mondanom sem kell, hogy a nyolcperces hazaút gyötrelmesen hosszúnak tűnt.

Amikor Celia végre letette a telefont, Ella megkérdezte tőle, hogy mondhatna-e beszédet a temetésen. Mivel születése óta évente legalább egyszer látta a dédnagymamáját, Celia arra gondolt, hogy kislánya talán kedves emlékeket szeretne megosztani. Rákérdezett, mit szeretne majd elmondani. Ella ekkor belekezdett egy lehetséges beszédbe arról, hogy most mindenki sajnálhatja őt, amiért elvesztette a dédnagymamáját. Egy ponton szünetet tartott: „Hogy is hívták?” – kérdezte, majd visszatért a beszédéhez, amelynek semmi köze nem volt a dédnagymamájához, mert minden csak róla, Elláról szólt.

Nézzünk szembe a tényekkel: a gyerekek hihetetlenül énközpontúak tudnak lenni. Félbeszakítják a szüleiket fontos munkahelyi Zoom-prezentációk közben, hogy kakis vicceket meséljenek. Nem akarják odaadni a legóelemeket – pedig van belőle vagy 4,8 millió, nem számítva a konyhapadlón szétszórt 642 darabkát. Elképesztő érzékük van ahhoz is, hogy minden helyzetben magukat helyezzék a középpontba, még akkor is, ha ez borzasztóan alkalmatlannak tűnik. Egy másik ismerősöm azt mesélte nemrég, hogy amikor a fia az első születésnapján az ajándékokat bontogatta, a hároméves nővére leült mellé, sírva fakadt, és azt kiabálta: „Nem is rólam szól az egész!”

Az ilyen helyzetekben a gyerekek (általában) nem akarnak seggfejek lenni. Egyszerűen nem tehetnek róla, hogy ilyenek. A kisgyermekek és az óvodások esetében nem különösen fejlett még a homloklebeny, a tervezésért, logikáért, érvelésért és önkontrollért felelős agyterület. Én is irigykedem, amikor mások előttem bontják ki a csodálatos ajándékokat, de nem török ki sírásban, ehelyett tökéletesítem a csendes füstölgés képességét (a férjem sokat tudna erről mesélni).

A kisgyerekeknél még nem alakult ki az úgynevezett tudatelmélet – az a képesség, hogy valaki más helyébe képzeljük magunkat, és megértjük az ő perspektíváját. A tudatelmélet nélkül nehéz belátni, hogy tetteink vagy szavaink hogyan hatnak másokra. A kisgyermekek és óvodások alapvetően egy egocentrikus buborékban élnek, és nem vesznek tudomást mások igényeiről és tapasztalatairól. (Persze az idősebb gyerekeknek is akadnak önző pillanataik – ott van például egy másik barátom hétéves unokaöccse, aki anyák napján leült a bőségesen megterített családi vacsoraasztalhoz, amelyen a nagymamája egész nap ügyködött, és azonnal nyafogni kezdett, azt követelve, hogy csirkefalatkákat készítsenek neki helyette.)

Ugyanakkor egyes gyerekek valóban önzőbbnek vagy kevésbé önzőnek tűnnek, mint mások. A saját gyerekeim például nem is különbözhetnének jobban ebben a tekintetben – a halloweeni kosaraik tökéletes példái ennek. A fiam gyűjtögeti az édességeket, és még abból a cukorból is ritkán kínál meg másokat, amit nem szeret. Amikor nemrég elkértem tőle egy Reese’s mogyoróvajas csokit, amit utál, megtorpant, és azt kérdezte: „Nem adtam már egyet vagy négy hónapja?” A lányom viszont a legtöbb édességet elajándékozza – az egyes cukorkákat selyempapírba csomagolja, és szétosztja a barátainak, tanárainak és ismerőseinek. Hogyan lehetséges, hogy ezek a gyerekek ugyanabban a házban és ugyanazokkal a szülőkkel nőnek fel, és még génjeik felén is osztoznak? Őszintén szólva néha tényleg fogalmam sincs.

A gyerekek viselkedését tanulmányozó kutatók mégis azt mondják: függetlenül attól, hogy egy gyerek alapból hajlamos-e az önzésre, szülőként tehetünk a dolog érdekében – vannak egyszerű stratégiák, amelyekkel apránként, napról napra a helyes irányba terelhetjük a gyerekeinket.

A megalkuvás mítosza

Mielőtt belemerülnék ezekbe a módszerekbe, szeretnék helyre rakni egy népszerű tévhitet a kedvesség kapcsán. 2019 márciusában a Fatherly gyermeknevelési weboldalon megjelent egy cikk „Kedves gyerekeket kell-e nevelniük a szülőknek? Valószínűleg nem” címmel. A cikket Joshua A. Krisch tudományos író jegyzi, aki néhány szülői aggállyal indít: „Amikor azt tanítom a lányomnak, hogy ne szakítson félbe egy beszélgetést, azon tűnődöm, honnan fogja majd tudni, hogy mikor kell megszegnie ezt a szabályt, hogy leállítson egy ellenszenves nagymegmondó pasit?” – írja a szerző.

„Amikor azt mondom a fiamnak, hogy osszon másnak is kekszből, az jár a fejemben, vajon olyan gyereket formálok-e belőle, aki odaadja az ebédjét, a játékait és a házi feladatát a suliban a zsarnokoskodó társainak?”

Krischnek igaza van. Ha arra tanítod a gyerekeidet, hogy nagylelkűek legyenek, nem növeled-e annak az esélyét, hogy a kevésbé nagylelkű emberek kihasználják őket? Én semmiképpen sem szeretném, ha a lányom túl udvarias lenne ahhoz, hogy kiálljon magáért, vagy ne merje követelni azt, ami jogosan az övé. Ugyanakkor úgy gondolom, hogy ezek az aggodalmak nagyrészt túlzók. Bár a figyelmesség némi áldozattal járhat (ha osztogatsz a kekszedből, elkerülhetetlen, hogy kevesebb marad neked), nem kell mindent feláldoznod – értem ezalatt azokat a dolgokat, amelyek igazán fontosak: az eszmék, amelyeket képviselsz, vagy az integritásod. Szülőként megtaníthatod a gyerekeidet arra, hogy gondoljanak másokra, miközben önbecsülést és küzdőszellemet is nevelsz beléjük. Ezek a jellemvonások mind létezhetnek együtt.

Krisch ezután egy másik lehetséges problémára világít rá a kedvességgel kapcsolatban. „A következetesen fenntartott barátságos hozzáállás nem biztos, hogy olyan egészséges, mint amilyennek látszik” – írja. Egyetértek – csakhogy a gyerekeket nagylelkűségre tanítani nem ugyanaz, mint azt nevelni beléjük, hogy elnyomják az érzelmeiket. Sőt, ahogy hamarosan érvelni is fogok, ha megtanítjuk a gyerekeket arra, hogy megtapasztalják, és elfogadják érzelmeik mélységét, akkor valójában nagylelkűbbé tehetjük őket.

A „kedvesség kockázataival” kapcsolatos aggodalmak egy másik kulcsfontosságú pontot is figyelmen kívül hagynak: a kedvességnek megvan a maga jutalma. A tanulmányok szerint a nagylelkű emberek tovább élnek, és jobb egészségnek örvendenek, mint fukar, morgós társaik. A jóindulat és segítőkészség csökkenti a depresszió, a szorongás és a stressz tüneteit is, és az emberek energikusabbnak érzik magukat az úgynevezett „segítői mámor” miatt.

A kedvesség boldogabbá is teszi az embereket, és ez nemcsak a felnőttekre, hanem a gyerekekre is igaz. Egy 2012-es tanulmányban a Brit Columbiai Egyetem pszichológusai kekszet adtak kisgyermekeknek, majd miután megették, kaptak még, hogy osszák meg egy majombábuval. Az arckifejezésüket figyelve a kutatók azt tapasztalták, hogy az apróságok sokkal boldogabbnak tűntek, amikor kekszet osztogattak – még akkor is, ha ehhez a saját kekszükről kellett lemondaniuk –, mint amikor maguknak tartották meg az ételt. Gyakran meglepődöm a lányom vidám arckifejezésén, amikor megkínál a halloweeni édességéből, de van értelme a dolognak: nagylelkűnek lenni tényleg jó érzés.

Továbbá, bónuszként, a kedvesség népszerűbbé is teszi a gyerekeket. Egy kutatásban, miután megkértek kilenc–tizenegy éveseket, hogy négy héten keresztül minden héten háromszor legyenek barátságosak – például ölelgessék meg a barátaikat, takarítsák fel a rendetlenséget, vagy osztozzanak az ebéden másokkal –, a társaik népszerűbbnek ítélték őket, mint azokat a gyerekeket, akik nem tették oda magukat annyira a kedvesség terén.

Megismétlem: ha aggódsz, hogy nagylelkűségre nevelve a gyerekeidet a karrierjüket ítéled kudarcra, feleslegesen teszed. Egyre több kutatás utal arra, hogy a „puha készségek”, mint az empátia és a jószívűség sokkal inkább előrevetítik a hosszú távú sikert, mint a „kemény készségek”, azaz például a tanulmányi eredmények és az érdemjegyek. Egy 2018-as kutatás arról számol be, hogy azok a felsős gyerekek, akiket a társaik segítőkészebbnek ítéltek meg, később jobb jegyeket kaptak a középiskolai előkészítő évek alatt és a középiskolában is, és nem az IQ-juk befolyásolta ezeket a különbségeket. Egy 2015-ben közzétett tanulmányban, melynek során a kutatók egy csoport gyermeket követtek nyomon az óvodától huszonöt éves korukig, azt tapasztalták, hogy azok az óvodások, akik jól együttműködtek társaikkal, segítőkészek voltak másokkal, és önállóan oldották meg a problémákat, nagyobb valószínűséggel végeztek főiskolát és találtak stabil állást felnőttként, mint más gyerekek. Tényleg igaz, hogy ki mint vet, úgy arat – azzal tehát, hogy önzetlenségre neveljük a gyermekeinket, valójában a boldog, sikeres élet felé vezető útra tereljük őket.

Önzetlenségi stratégia 1

Beszéljünk az érzelmekről, nevezzük meg őket, és segítsünk gyermekeinknek kezelni azokat!

2019 májusában a New York állambeli Kingstonban egy napsütéses keddi napon a Chambers Általános Iskolában tizennégy kisiskolás az olvasás- és matematikaórák között egy kis szünetet tartott, hogy az érzésekről tanuljanak. A korábban tanárként dolgozó David Levine, az empátiára való neveléssel foglalkozó intézmény, a Teaching Empathy Institute igazgatója az osztály előtt ült, és a homlokát ráncolta.

– Képzeljétek el, hogy az osztálytársatok vagyok, és most költöztem ide, nem ismerek senkit – magyarázta Levine a diákoknak, akik egy ábécés szőnyegen ültek sorban. Odahívott egy kislányt, aki strasszköves hajcsatot viselt, és megkérte, hogy egy szerepjátékos gyakorlat keretében álljon ki az osztály elé, és próbáljon kapcsolatot teremteni vele.

A kislány félénken odalépett hozzá.

– Szia – mondta.

– Szia – motyogta Levine, és lefelé nézett, a vállát lógatva. – Hogy hívnak?

– Amber – válaszolta a lány.

– Az én nevem Howard – felelte Levine. – Nincsenek barátaim ebben az iskolában. Nem ismerek senkit, és nem szeretek itt lenni.

– Én lehetek a barátod – válaszolta Amber.

– Tényleg? – Levine arca felderült. A tartása kiegyenesedett.

– Igen.

– Miért lennél a barátom? Még csak most találkoztunk – kérdezte Levine, miközben a kisugárzása továbbra is derűs maradt.

– Mert a barátság azt jelenti, hogy kedvesek vagyunk másokkal – mondta Amber.

Levine megállt, és az osztályhoz fordult.

– Nézzetek rám! Változott valami rajtam? – tudakolózott.

– Igen! – csicseregték a diákok egybehangzóan.

– Hogyan változtam meg? – kérdezte Levine. – Fogalmazzátok meg, írjátok le! Mi változott az arcomon?

– Mosolyogsz – mondta az egyik kislány.

– És milyen a szemem? – szólt az újabb kérdés.

– Boldog! – kiáltott közbe egy másik diák.

Levine arra tanította a gyerekeket, hogy felismerjék, megnevezzék és megértsék az érzelmeket. Ez talán nem tűnik olyan fontos készségnek, mint a számtan, az írás vagy az olvasás, de a kutatások már ennek az ellenkezőjét sugallják. A gyerekeknek fel kell ismerniük és meg kell érteniük az érzelmeket ahhoz, hogy kezelni tudják saját érzéseiket. Az „érzelemszabályozás”, ahogyan ezt a készséget nevezik, szoros összefüggésben áll a tanulmányi sikerrel, a stabil és egészséges kapcsolatok kialakításának képességével, a boldogsággal és más jó eredményekkel.

Az érzelmek nyelvének megértése egyben az első lépés a nagylelkűség és a segítőkészség felé. Gondoljunk csak bele! Ha egy gyermek valami kedveset akar tenni egy barátjával, ahhoz először is képesnek kell lennie arra, hogy észlelje a barát érzéseit és szükségleteit. Tudnia kell olvasni a társa arcáról és testbeszédéből, és ezt értelmezni, hogy megértse, min megy keresztül a másik, és mit szeretne – mindezt anélkül, hogy a saját érzelmei vagy vágyai az útjába állnának. Ha a gyerekek küszködnek ezekkel a készségekkel, érthető módon nehezebben tudnak kapcsolatot teremteni másokkal, és nehezebben tudnak együttérzők és segítőkészek lenni. Ez nem csak elméleti kérdés. Kutatások igazolják, hogy az érzelmi műveltség erőteljesen összefügg az altruista viselkedéssel.

Egy 2013-as vizsgálat során Celia Brownell, a Pittsburghi Egyetem pszichológusa kollégáival kisgyermekeket hívott be a gondozóikkal – többnyire édesanyjukkal – az intézetbe, ahol megkérték az anyukákat, hogy olvassanak fel egy-egy mesét a gyerekeknek. Eközben a kutatók feljegyezték, hogy az anyukák milyen gyakran tartottak szünetet az olvasásban, hogy megnevezzék és elmagyarázzák a szereplők érzéseit. (Feltételezték, hogy azok az anyukák, akik ez alkalommal olvasás közben megálltak, hogy az érzésekről beszéljenek, ezt akkor is megtették, amikor otthon olvastak.) Ezután a kisgyermekeket egy másik szobába hívták át, ahol egy szakember jelenlétében játszottak. Itt lehetőségük volt arra, hogy osztozzanak a játékokon, valamint arra, hogy segítsenek, amikor a kutató úgy csinált, mintha segítségre lenne szüksége. Az egyik szituációban a kísérletvezető például nem ért el egy tárgyat, amire szüksége volt, egy másikban pedig úgy tett, mintha fázna, remélve, hogy egy gyerek odahozza neki a közelben lévő takarót.

Amikor Brownell és kollégái összehasonlították az anyák olvasási szokásait a gyerekek viselkedésével, azt fedezték fel, hogy azoknak az anyáknak a gyerekei, akik olvasás közben beszélgettek az érzésekről a kicsikkel – és akik rávették a gyerekeiket, hogy beszéljenek a maguk érzéseiről –, sokkal segítőkészebbnek és osztozkodóbbnak bizonyultak játék közben.

Nem kell azonban mesét olvasni ahhoz, hogy az érzelmekről beszélgessünk, és ez a stratégia sem csak kisgyermekekre és óvodásokra vonatkozik. Ideális esetben a szülőknek a nap különböző szakaszaiban be kellene iktatniuk az érzelmekről történő beszélgetéseket bármely korosztályhoz tartozó gyerekkel. Először is próbáljunk meg megnyílni a saját érzéseink kapcsán. Ma feldúlt vagyok, mert a főnököm kritizálta a jelentést, amivel annyi időt töltöttem. Kommentáljunk vagy kérdezzük meg a gyerekeket is az érzéseikről. Jól vagy, kicsim? Bánatosnak tűnsz. Szomorúnak érzed magad? Az ilyen jellegű beszélgetések „elősegítik az empátiát és az együttérzést, abban az értelemben, hogy megértsük mások érzéseit és törődjünk velük” – állítja Stuart Hammond fejlődéspszichológus, az Ottawai Egyetem Szociális Erkölcsi Fejlődési Laboratóriumának igazgatója. Már az érzések megnevezése és meghatározása is hasznos lehet. Nem is olyan régen, vacsora közben a gyerekeimmel megpróbáltunk minél több érzelmet felsorolni, és megbeszélni, hogy azok mit jelentenek. Szórakoztató feladat volt, és tudom, hogy tanultak belőle, mert másnap hallottam, hogy a lányom a bátyjával beszélgetve a mámoros szót használta, amit korábban még sosem tett.

A kéréseidbe, bátorításaidba is vond be az érzéseidet – és más emberek érzéseit. Egy kísérlet során harmadik és negyedik osztályos tanulóknak pénzt adtak, majd arra bátorították őket, hogy adományozzák azt élelmiszerre és játékokra szoruló gyerekeknek. Néhányuknak azt mondták, hogy ezzel segítenek a többi gyereknek, és boldoggá teszik őket. Másoknak azt mondták, hogy az osztozkodás „helyes dolog”. Azok a gyerekek, akiket azzal bátorítottak az osztozkodásra, hogy az a többi gyereket jó érzéssel töltené el, jóval nagyobb valószínűséggel adták oda a pénzüket. Más kutatások azt igazolták, hogy minél inkább figyelembe veszik az anyák mások érzéseit, és minél inkább bátorítják erre a gyerekeiket is, azok annál empatikusabbak, annál segítőkészebbek és kedvesebbek otthon és az iskolában.

Az érzelmeknek a fegyelmező beszélgetések részévé is kell válniuk. Például amikor a gyerekek úgy viselkednek, ami másokat elszomorít vagy megbánt. Ha a lányom megüti a testvérét, már igyekszem túllépni a Ne verekedj! figyelmeztetésen, és helyette valami olyasmit mondok, hogy: Az ütés nem oké, mert nagyon fáj a tesódnak, és gyanítom, hogy ezért olyan szomorú most. Ekkor ahelyett, hogy csupán bocsánatkérésre utasítanám, megkérem, hogy tudja meg, jól van-e a testvére, és találja ki, mit tehetne azért, hogy jobb kedvre deríthesse.

Az indukciónak nevezett fegyelmező megközelítésnek az a gondolat az alapja, amelyet Martin Hoffman és Herbert Salzstein gyermekpszichológusok dolgoztak ki az 1960-as években. Kutatásaik során megállapították, hogy ha a szülők úgy fegyelmezik a gyerekeket, hogy elmagyarázzák, hogyan hatnak a tetteik másokra, a gyerekek nagyobb valószínűséggel fogják fel döntéseik jelentőségét, és változtatnak a viselkedésükön. Átérzik a másik ember nehéz helyzetét, és tudatosul bennük a saját felelősségük. Jó példák az ilyen magyarázatokra: Ha a szomszédok járdájára havat szórsz, nekik újra el kell lapátolniuk az egészet; vagy Próbálj meg csendben lenni, mert ha a bátyád még egy kicsit aludhat, jobban fogja érezni magát, amikor felébred. (A fegyelmezésről bővebben a 8. fejezetben lesz szó.)

Egy 1996-os tanulmányban, amelynek célja Hoffman elméletének tesztelése volt, a kutatók hatodik és hetedik osztályosok anyukáit kérdezték arról, hogy milyen módszerekkel fegyelmezik a gyerekeiket, majd megkérdezték a gyerekeket, hogy a szüleik hogyan fegyelmezik őket. A kutatók megkérték a gyerekek tanárait is, hogy értékeljék, mennyire önzetlenek és segítőkészek a diákok. Empátiaszintjük felméréséhez a diákok teszteket töltöttek ki, majd nagylelkűségüket megvizsgálandó arra kérték őket, adjanak pénzt egy jótékonysági szervezetnek. Azok a gyerekek, akiknek a szülei a fegyelmezés egyik formájaként az indukciót alkalmazták – azaz elmagyarázták a gyerekeknek, hogy a tetteik hogyan hatnak másokra –, nagylelkűbbek és empatikusabbak voltak, mint azok, akiknek a szülei hatalmi-asszertív eszközökkel, például büntetéssel fegyelmeztek.

Egy másik tanulmányban a kutatók arra jutottak, hogy azoknak az anyáknak a gyermekei, akik világosan elmagyarázzák a gyerekeiknek, hogy kihágásaik hogyan ártanak másoknak, jobban törekednek arra, hogy jóvátegyék a hibáikat – és nagyobb valószínűséggel segítenek azoknak, akik látszólag bajban vannak.

Az érzelmi kifinomultság fejlesztésének másik kulcsfontosságú szempontja, hogy elismerjük gyermekeink érzéseit, még akkor is, ha azok túlzónak tűnnek, vagy ha nem látjuk értelmüket. Ez nekem különösen nehéz. A lányom menetrendszerűen összeomlik, és hisztérikusan reagál olyan dolgokra, amelyek másnak nem tűnnek nagy ügynek. Például most már tudja, hogyan kell kikapcsolni az övet az autósülésből, de egyszer azt akarja, hogy én nyissam ki neki a kocsiajtót, máskor pedig ő maga akarja kinyitni. Persze nem mondja meg, hogy az adott napon melyiket részesíti előnyben (és ha megkérdezem, dühös lesz), így ezt legjobb tudásom szerint nekem kell kitalálnom – és jaj nekem, ha olyan napon nyitom ki a kocsiajtót, amikor ő ezt nem akarja. Akkor egy totális, földön fetrengős, rugdalózva üvöltős hisztivel kell felvennem a harcot.

Ezek a pillanatok komoly kihívást jelentenek. Gyakran sietek, gyakran fáradt vagyok, és minden sejtem azt mondja: Nyugodj meg! vagy Ez nem nagy ügy! De persze neki nagy ügy. Egy ötéves világa nagyon-nagyon különbözik egy negyvenegy évesétől. Rengeteg olyan dolog van a felnőttek világában, amit én megalázónak tartok, de ha megpróbálnám megmagyarázni neki, csak egy vállrándítást váltana ki belőle. Mint például amikor a koronavírus-járvány idején elfeledkeztem róla, hogy röhejes copfokat csináltam magamnak, és erre akkor döbbentem rá, amikor bejelentkeztem egy nagyra becsült orvossal zajló Zoom-interjúra, és megláttam magam a képernyőn.

Tehát bármennyire is szeretnénk azt mondani a gyerekeinknek, amikor fel vannak paprikázva, hogy nyugodjanak meg, vagy szedjék össze magukat, a kutatók szerint a legjobb megközelítés az, ha jóváhagyjuk és elismerjük gyermekeink érzéseit, valami olyasfélét közölve: Ó, biztos nagyon haragos lehetsz, hogy kinyitottam az autó ajtaját, pedig te akartad! A kutatások szerint ha a szülők reagálnak gyermekeik szorongásaira, a gyerekek jobban kezelik saját negatív érzelmeiket, és empatikusabban, segítőkészebben viselkednek másokkal szemben, ha azok feldúltak. (A szorongásra való szülői reagálás egyben a kötődéselmélet egyik fontos eleme, amelyet John Bowlby és Mary Ainsworth pszichológusok dolgoztak ki az 1950-es évektől kezdve. A kutatásokkal alátámasztott elmélet szerint ha a szülők nehéz pillanatokban érzékenyen és következetesen reagálnak gyermekeikre, akkor ezek a gyerekek megtanulják, hogy szüleikre számíthatnak, azoktól vigaszt és biztonságot kaphatnak, ezáltal önállóbb és rugalmasabb gyermekké, majd felnőtté válnak.)

Ez azonban nem jelenti azt, hogy egyet kell értenünk azzal, ahogyan gyermekünk az érzéseit kezeli. Teljesen rendben van, ha közöljük a gyerekünkkel – talán miután abbahagyta a jajveszékelést –, hogy bár tudjuk, hogy hihetetlenül mérges volt, az távolról sincs rendben, hogy dühében felborította a konyhaszéket. (Ez nagyon különbözik attól, hogy elutasítjuk az érzéseit, vagy hogy azt mondjuk neki, nem kellett volna annyira dühösnek lennie).

Esetleg ezt mondhatjuk: Mi más módon tudtad volna magadat jobb kedvre deríteni? Néhány alternatíva, amiről beszéltem a lányommal; a lassú, mély lélegzetvételek, a szobájában vagy más megfelelő helyen történő kiabálás és a lábdobogás. Ő pedig tanul – nemrég, amikor feldúlt volt, felállt, kisétált a szabadba, és egy-két percig úgy üvöltött, mint egy fúria. (Szegény szomszédaink!)

Ha a szülők segítenek a gyerekeiknek a problémák megoldásában, egy helyzet kezelhetővé tételében, vagy abban, hogy jobban érezzék magukat, a gyerekek valóban figyelmesebbek lesznek. Egy 2016-ban közzétett többéves tanulmányban a Pennsylvaniai Állami és a riverside-i Kaliforniai Egyetem kutatói anyákat kérdeztek meg kisgyermekeik viselkedéséről és arról, hogy általában hogyan reagáltak a kicsik negatív érzéseire. A vizsgálati laborban az anyukákat és a gyerekeket együtt is megfigyelték, miután a gyerekekben a csalódás érzését keltették, mert nem olyan ajándékot kaptak, mint amire vágytak. Azt tapasztalták, hogy azok a gyerekek, akiknek az anyja segített a problémák megoldásban, idővel jobb érzelemszabályozási készségeket fejlesztettek ki a feldúlt helyzetekre, továbbá együttérzőbbé és segítőkészebbé váltak.

Egy 2019-es vizsgálatban pedig azt állapították meg a kutatók, hogy ha az anyák igyekeztek segíteni kisgyermekeiknek a stresszes helyzetek kezelésében, az érintett gyerekek egy évvel később nagyobb valószínűséggel vigasztaltak meg egy kutatónőt, aki úgy csinált, mintha megbántották volna. Nagy a valószínűsége, hogy ha a szülők kedvesen reagálnak a gyerekeik rezdüléseire a szorongós pillanatokban, és utat mutatnak nekik a megnyugváshoz, a gyerekek megtanulják megérteni saját érzelmeiket, és ezután képesek felismerni az érzelmi szükséghelyzeteket másoknál is – illetve reagálni azokra.

Mindezzel együtt nem arról van szó, hogy az érzelmileg kifinomult gyerekek mindig kedvesek lennének. Az túl egyszerű volna. Ugyanazokat az érzelmi készségeket, amelyek segítenek a gyerekeknek a beleélésben és mások szükségleteinek megértésében, valójában arra is fel lehet használni, hogy aláássák mások jólétét. Ezt szinte naponta látom a gyerekeim interakcióiban, amikor tökéletesen megtervezett sértéseket zúdítanak egymásra, amelyek pont oda szúrnak, ahol a legjobban fáj. De a testvérkonfliktusok nem azt bizonyítják, hogy a gyerekeid gonoszak. Bizonyos mértékig az ilyesmi normális és természetes. (Arról, hogy mit tehetünk azért, hogy a testvérek jól kijöjjenek egymással, bővebben a 9. fejezetben lesz szó.) A gyerekek néha elviselhetetlenül ellenszenvesek is tudnak lenni a testvéreikkel szemben, de nagyon figyelmesek a barátaik irányába, amolyan igazi Jekyll és Hyde-módon.

Összefoglalva mindezeket: beszéljünk a gyerekekkel az érzésekről – a sajátjainkról, az övékéiről, és mindenkiéről! Tetteiket és döntéseiket kössük össze mások érzéseivel! Amikor feldúltak, igazoljuk vissza az érzelmeiket, még akkor is, ha legszívesebben csak a szemünket forgatnánk. De amikor már kicsit megnyugodtak, beszéljük meg, hogy szülői szemmel milyen érzelemkifejezések helyénvalók, és segítsünk nekik olyan stratégiákat meghatározni, amelyeket a jövőben a nehéz helyzetekben használhatnak.

Önzetlenségi stratégia 2

Teremtsünk lehetőséget arra, hogy a gyerekek segíthessenek!

Nem is olyan régen egy szép napon az akkor éppen ötéves lányom nagyon szeretett volna maga is kivenni egy gofrit a sütőből. Elméletben ez remek ötlet, de azzal, hogy megengedtük neki, hogy „segítsen”, keresnünk kellett egy kisszéket, amit a gofrisütő mellé toltunk, az eszközt a pult szélére kellett tennünk, majd figyelnünk kellett, hogy ne égesse meg magát, miközben kiemeli az ételt. Az ő „segítsége” részemről extra munkát és időt igényelt, ami valójában azt jelentette, hogy egyáltalán nem volt hasznos.

A kutatók kitalálták a tökéletes kifejezést ennek a leírására: nem hasznos segítség. A gyerekekkel együtt zajló süteménysütés az egyedül történő sütéssel összehasonlítva körülbelül háromszor annyi időt vesz igénybe, és nyolcszor nagyobb rendetlenséget okoz a konyhában. Hát még milyen jó móka, amikor úgy „segítenek”, hogy nem kérnek engedélyt hozzá! Nézd, anya, újra összehajtogattam a ruhákat! Istenem, kérlek, ne! Hé, apa, lemostam a kocsit! A francba, az ott egy csordogáló kerti slag az anyósülésen? Egy 2018-as tanulmányban Brownell és Hammond több mint ötszáz szülőt kérdezett meg kisgyermekeik nem hasznos segítséget nyújtó viselkedéséről. Az egyik anyuka bevallotta, hogy naponta többször is át kell néznie a szemetest, mert a lánya mindig kidobja a tökéletesen jó dolgokat. „Valószínű, hogy az egyik kedvenc cipője is így tűnt el” – tette hozzá.

Néha egyszerűen nincs időnk arra, hogy a gyerekeink nem hasznos módon segítsenek. Dolgozó anyukaként gyakran esem ebbe a csapdába. Ilyenkor azt felelem: Nem, drágám, most nem, mert sietek!, és aztán mindent magam csinálok a hatékonyság nevében. Próbálok azonban egy kicsit lazítani ezen a téren, mert a kutatások szerint minél több lehetőséget teremtenek a szülők arra, hogy a gyerekek segítsenek – amit a kutatók az „állványozás” kifejezéssel illetnek –, annál többet akarnak a kicsik segíteni, és annál jobbá válnak benne. Ez nem azt jelenti, hogy a gyerekeknek a vasárnap reggeli palacsintasütés minden lépésében részt kell venniük. Előre kiválaszthatjuk azokat a feladatokat, amelyekről úgy gondoljuk, hogy képesek lesznek megoldani, például a tésztakeverést vagy az előre kimért hozzávalók összeöntését. Idővel olyan készségeket sajátítanak el, amelyek valóban hasznosak lesznek számukra.

A kutatások kimondottan alá is támasztják ezt az elképzelést. Egy 2015-ös tanulmányban Hammond és kollégája, Jeremy Carpendale az anyák kisgyermekeikkel való interakcióját figyelte, miután megkérték őket, hogy takarítsanak fel egy megrendezett teadélután után. Minél jobban bátorították az anyukák a gyerekeiket a segítségre, és minél inkább támogatták őket (néha kontraproduktív) próbálkozásaikban, a gyerekek annál lelkesebben ajánlkoztak egy későbbi helyzetben, hogy segíteni szeretnének a problémákat színlelő kutatóknak.

Joan Grusec fejlődéspszichológus, aki jelenleg a Torontói Egyetem emeritus professzora, kollégáival arra az eredményre jutott, hogy ha a gyerekek rendszeresen segítenek a házimunkákban – különösen, ha olyan feladatokat végeznek, amellyel közvetlenül segítenek másoknak –, akkor együttérzőbbek is lesznek. Egy 1997-es tanulmányban Grusec és munkatársai anyákat kérdeztek arról, hogy otthon milyen munkákat várnak el tíz-tizennégy éves gyermekeiktől. (Az apákat is megkérdezték, de ők ritkán tudták, hogy a gyerekeik mit csinálnak a háztartásban. Kedves apukák, remélem, ma már jobban menne a válaszadás!) Ezután a kutatók felszólították az anyákat, hogy értékeljék ki, mennyire törődnek gyerekeik másokkal, illetve arra is megkérték őket, jegyezzék le, amikor a gyerekeik segítettek, osztozkodtak, megvigasztaltak vagy megvédtek másokat. A tanárokat is megkérdezték, hogy a gyerekek mennyire voltak segítőkészek az osztályban, és mennyire voltak kedvesek a diáktársaikkal.

Grusec és csapata azt állapította meg, hogy főleg az idősebb (tizenkét és tizennégy év közötti) gyerekek körében azok, akiktől rendszeresen elvárták, hogy segítsenek a ház körül, és akiknek a munkája közvetlenül a család javát szolgálta – például megterítettek vagy leszedték az asztalt, segítettek az ételek elkészítésében, odavittek dolgokat másoknak, és kitakarították a közös helyiségeket –, segítőkészebbek és együttérzőbbek voltak azoknál, akiktől nem várták el a segítséget. Emellett a feladatok típusa is számított. Azokat a gyerekeket, akiktől csak a saját magukhoz kapcsolódó feladatokat várták el, például a saját szobájuk kitakarítását vagy saját ruháik elpakolását, nem értékelték annyira segítőkésznek.

Érdekes módon azonban egyes kutatások azt sugallják, hogy a fiatalabb gyerekek esetében jobban működik, ha megadjuk nekik a választás lehetőségét, hogy segítsenek, mintha kényszerítenénk őket a segítségre. Egy 2017-es tanulmányban a kutatók azt állapították meg, hogy azok az ötévesek (különösen a lányok), akik választhattak, hogy feltakarítanak-e egy halom szétszórt papírt, de azt mondták nekik, hogy nem kötelező, háromszor annyi papírt szedtek össze, mint azok a társaik, akiknek úgy adták elő, hogy segíteniük kell. Edward Deci pszichológus kutatásai kimutatták, hogy amikor az emberek szabadon választva tesznek meg dolgokat, sokkal motiváltabbnak és erősebbnek érzik magukat, ellenben ha úgy érzik, hogy kényszerítették őket, elég gyorsan elveszítik az érdeklődésüket. (Deci kutatásairól bővebben a 2. fejezetben lesz szó.) Továbbá ha a segítségnyújtás személyes döntésként van megfogalmazva, a gyerekek magukénak mondhatják a dicsőséget, amitől aztán tuti jól érzik magukat.

Lehetőséget teremthetünk a gyerekeinknek, hogy ne csak otthon, hanem a közösségekben is segítsenek. Ha a gyermek óvodás vagy általános iskolás, fontoljuk meg az ünnepek alatt egy család támogatását, akiknek ajándékokat vásárolunk (ezeket a gyerekek segíthetnek kiválasztani). Vagy családostul önkénteskedjünk egy jótékonysági szervezetnél vagy a hajléktalanszállón. Ha rendszeresen adományozunk pénzt jótékonysági szervezeteknek, beszéljük meg, milyen szervezeteket választunk, és miért, illetve bátorítsuk a gyerekeket, hogy ők is végezzenek önkéntes munkát, vagy adományozzanak a szívükön viselt ügyeknek. Akár egy formális rendszert is létrehozhatunk, például „Adomány”, „Spórolás” és „Elkölthető” feliratú üvegekkel, amelyekbe minden héten felosztják a zsebpénzüket.

A tinédzserkor is remek időszak a gyerekek számára a feladatvállalásra. Ebben a korban a gyerekek, ahogy Nancy Deutsch, a Youth-Nex, a Virginiai Egyetemhez tartozó Curry Neveléstudományi Iskola Ifjúságfejlesztési Központjának igazgatója mondta, „kitalálják, hogy kik ők a világban”. A fiatalok ilyenkor olyan ügyeket keresnek, amelyekkel törődhetnek, miközben megingathatatlan elképzeléseket fogalmaznak meg önmagukról – Én ilyen ember vagyok, vagy Olyan személy vagyok, aki ebben hisz. Ha lehetőséget teremtünk nekik arra, hogy jót tegyenek, az megszilárdíthatja az önmagukról mint együttérző, jótékony emberekről alkotott képüket.

Egy 2014-es, negyvenkilenc tanulmányt vizsgáló metaanalízis szerint azok a tizenévesek, akik valamely közösségi szolgálatban vesznek részt és reflektálnak is arra, jobban viszonyulnak másokhoz, és jobban teljesítenek az iskolában, ellenben azokkal, akik nem vesznek részt ilyen tevékenységben. Ha tehát a tizenévesek önkénteskednek, beszélgessünk velük arról, hogy az önkéntesség milyen érzéseket kelt bennük, és hogyan segítheti a közösséget. A közösségi szolgálat bizonyos fajtái nagyobb hatást gyakorolnak, mint mások. A kutatások azt mutatják, hogy ha a tevékenység kiszolgáltatott emberekkel kapcsolatos, ha mások érzelmi vagy fizikai jólétét segíti, és ha a tizenévesek közvetlen, személyes kapcsolatba kerülnek az érintettekkel, az önkéntesség nagyobb hatással van rájuk.

Segítsünk a kis vagy nagy tinédzsereknek, hogy megtalálják a számukra megfelelő lehetőségeket, ismertessük velük a különböző opciókat, de ideális esetben hagyjuk, hogy ők maguk döntsenek. Ahelyett, hogy arra kényszerítenénk a gyerekünket, hogy támogassa a számunkra fontos ügyeket, inkább beszéljünk vele néhány olyan témáról, ami érdekelheti, azaz segítsünk neki felfedezni, miért lelkesedhet. Az unokaöcsém általános iskolában erős érdeklődést mutatott az állatvédelem iránt, vegetáriánus lett, és azóta minden évben kisebb összegeket adományoz az állatvédő szervezeteknek. Ha a gyerekek hasznos, önmaguknál nagyobb jelentőségű tevékenységekben vesznek részt, akkor ez, ahogy Grusec fogalmaz, „hozzájárul ahhoz, hogy erkölcsös, gondoskodó emberként tekintsenek magukra”, továbbá tudatosabb és magabiztosabb felnőttekké válnak.

A tizenévesek és a fiatal felnőttek sok szempontból kiválóan alkalmas korban vannak arra, hogy társadalmi változásokat érjenek el, mert életüknek egy olyan szakaszában járnak, amikor hajlamosak elutasítani a tekintélyt és kockázatot vállalni. „Nem meglepő számomra, hogy a fiatalok gyakran a társadalmi változásért küzdő mozgalmak élére állnak – mondja Deutsch. – Hajlamosak vagyunk a serdülőkori kockázatvállalást negatív dologként beállítani, hiszen ez vezet a gyorshajtáshoz, a droghasználathoz és az alkoholfogyasztáshoz, de ugyanaz az agyi neurológiai rendszer, amely hozzájárul e negatív rizikókhoz, elősegítheti a pozitív kockázatvállalást is.” Szóval igen, lehet, hogy túl gyorsan vezetnek, de az is lehetséges, hogy megváltoztatják a világot.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
DM Sans – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Poltawski Nowy – SIL Open Font License