Tartalomjegyzék

Előhang

1. rész

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

2. rész

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

3. rész

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

4. rész

1. fejezet

2. fejezet

Köszönetnyilvánítás

Aurora Lewis Turner

Lloyd, a belső szörnyeteg

Aurora Lewis Turner: Lloyd, a belső szörnyeteg

©Aurora Lewis Turner

Szerkesztetés/korrektúra: Soltész Eszter

Borítóterv: Bakonyi Tímea

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/auroralewisturner.fantasyregenyek

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2023.

epub ISBN: 9786156624024

mobi ISBN: 9786156624031

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Előhang

A Nardeen nevű bolygó egyike volt a Hetedik Bolygó planétáinak. Fővárosa, Gomora, a bűnös város volt a legnagyobb és egyben legmocskosabb hely felszínén. Az emberek azért alapították, hogy ott éljék ki piszkos vágyaikat. Dúlt a prostitúció, olcsón lehetett droghoz jutni, ahogyan a nyilvános kivégzések, vérre menő ketrecharcok, és rabszolgatartás is a város hétköznapjaihoz tartozott.

Leginkább a különleges képességgel bírók voltak kiszolgáltatva az emberek kényének-kedvének. Ezzel szemben a gazdagok és híresek hamar luxusban és csillogásban találták magukat. A hat fő bolygó üzletemberei sokszor kapcsolódtak ki Gomora valamelyik sztriptízbárjában, kaszinójában. Sokan kettős életet éltek; hétköznap tisztes családi életet folytattak, míg hétvégén Gomorában csapták szét magukat, hódoltak a káros élvezetek istenének. De arról kevesen beszélnek, mi van azokkal, akik az árnyékban bújnak meg.

A város lakosságának többsége sötét sikátorokban húzta meg magát, éjszakai pillangóként élt, vagy egyszerűen belőve feküdt, várva, hogy valaki kizsebelje őt, vagy tisztább pillanatában ő zsebeljen ki másokat.

Az utcagyerekek is a város szürke látképéhez tartoztak. Mindenki tudott róluk, de nem különösebben foglalkoztak velük. Az utca tanította őket a túlélésre, ezért a többségük hamar elvérzett ebben az életre-halálra szóló játékban. De, aki e körülmények között megérte a felnőttkort, az bármit kibírt.

Az élelmesek összegyűjtötték a tehetséges gyerekeket, katonának képezték vagy árvaházakba vitték őket. Hamar megtanultak lopni, csalni, hazudni, akár gyilkolni is.

Az utcagyerekek számára a piaci időszakok jó napok voltak. A szervezők lerekesztettek a téren egy óriási területet a kofák, piaci árusok számára, akik szebbnél szebb, néha giccsesebbnél giccsesebb portékáikat kínálták a város gazdagjainak.

A százemeletes toronyházak tövében, a villogó, rabszolgát vagy drogot népszerűsítő reklámtáblák aljában ott volt a kis, élettel teli piac, mely nemcsak a kereskedőket és vevőket, hanem az alvilág hiénáit is vonzotta. A pultok alatt, a pavilonok tövében, vagy egyszerűen csak az árnyékba húzódva várták a kis hiénák, hogy a földre hulljon valami. Ez lehetett pénz, termék, akár még morzsa is. Egymást félrelökve, dulakodva harcoltak a jussukért. A többség így tett, de nem mindenki.

Akinek volt esze, az megfigyelt, és csak akkor reszkírozott, amikor nagyobb értékű tárgy forgott kockán. Így tett az a tizenhat éves fiú is, aki az egyik sikátor árnyékából figyelte a piaci jövés-menést. Mivel az emberek átlagos élettartama kitolódott, a srác még gyereknek számított. Koszos arca, kócos, barna haja, rongyos ruhája nincstelenségről árulkodott. Zöld pillantása élesen világított a sötétben, azzal firtatta a kínálkozó lehetőséget.

Egy fiatal pár haladt el mellette, a nő táskáját telepakolták almával. A kis srácnak nem kellett sokat ügyeskednie ahhoz, hogy kiemelje onnan az egyik almát. A ház falának lazán nekidőlve, s a gyümölcsből jó nagyokat harapva figyelte a piac hömpölygését. Magában zsörtölődött, hiszen az almától csak még éhesebb lett.

Már-már azon volt, hogy az éhség miatt lead az elveiből, és sok társához hasonlóan ő is a szemét között kotorászva jut jobb falatokhoz, amikor érdekes jelenetbe akadt zöld tekintete.

Az egyik stand mellett néhány nála jóval idősebb srác állt. Ők már a nagyobb vadra mentek. Vagyis a náluk fiatalabbak zsákmányát verték ki a kezükből, hogy maguk között osszák újra a kincseket. Csapatban vadásztak, összedolgoztak, így sokkal hatékonyabban jutottak élelemhez és némi pénzhez is.

A srácok melletti standnál nők gyülekeztek. Hangosan nevettek, s válogattak az ékszerek között. Jellegzetes öltözetet viseltek, ami jobban hasonlított egy díszes köntösre, mint valódi ruhára. Az almacsutkát kopaszra rágó sráccal, vagyis Lloyddal nagyjából egykorú lányok zsizsegtek köztük. Ők is közel akartak jutni az értékes portékához. Helyi luxusprostik voltak. Gyerekkoruk óta arra trenírozták őket, miként nyújtsanak örömöt a férfiaknak, s miként érjék el, hogy jelentős mennyiségű pénzt hagyjanak náluk a szolgálataikért cserébe.

A másik irányból egy Lloyddal nagyjából egyidős fiú közeledett. A fiú táskája magára vonta Lloyd figyelmét. Az ugyanis inkább hajazott egy női retikülre, mintsem férfi táskára. A fiú kötelességének tudatában, tiszta ruhában és cipőben, a fejét felszegve szelte át a piaci tömeget. A gondviselője jól kitaníthatta őt, mivel úgy fogta azt a táskát, mintha a világ legértékesebb kincse lenne benne.

Lloyd már előre tudta, hogy az utcakölykök úgyis belé fognak kötni. Ezért magában somolyogva nézte végig a műsort.

– Hé, mi van abban a táskában? – kérdezte az egyik utcagyerek, s egy könnyed mozdulattal kicsavarta a srác kezéből féltett kincsét. A fiú utánakapott, barna szeme elkerekedett, homlokára kiült az izzadság.

– Az nem a te dolgod! – felelte idegesen. Nem engedte el a táskáját. De mégis fel kellett adnia a harcot, hiszen az egyik srác térde a bordájába talált. Összegörnyedt, a szorítása engedett, ettől a táska hamar az utcagyerek kezébe került.

Kinyitotta, s belenézett.

– Ezek meg mi a csudák? – emelte ki az anyagmintákat, melyeket ruhatervezéshez használtak. – Hol a kaja? Na és a pénz?

– Nincs – dörzsölgette bordáit a fiú, akit mellesleg Olivernek hívtak.

A választ hallva az utcakölykök bedühödtek. Még több ököl és cipőtalp talált be a fura srác bordái közé, gyomrába. A törékeny alkatnak nem kellett sok ahhoz, hogy a földön kössön ki.

– Hagyjátok őt! – érkezett a csicsergő hang. Egy lány törte át magát a náluk jóval idősebb és ebből kifolyólag nagyobb srácok gyűrűjén. A helyi luxusprostik már éppen továbbálltak, amikor az egyik, nagyjából tizennégy-tizenöt éves kislány kiállt a földön fekvő mellett. Sikerült arrébb taszítania két srácot. Le akart volna hajolni, hogy felsegítse Olivert, amikor erős lökést érzett a hátán.

– Ő a kis szerelmed? – villogtatta az egyik utcakölyök átható, kék tekintetét. A lány a földre került, a többiek felröhögtek. A lány a hátán feküdt, haragos, tengerkék tekintetét a körülötte állókra emelte. Mellette Oliver ült, még mindig a bordáit masszírozva.

– Semmi közöd hozzá! – vetette nekik oda a lány, mire az utcakölykök főnöke felröhögött.

– Persze, hiszen felismerem a ruhád, te egy kis kurvatanonc vagy! Mi lenne, ha rajtunk gyakorolnál? – vigyorgott. Intésére két sráca lefogta a lány kezét, kettő pedig rúgkapáló lábát.

A jelenetet eddig tétlenül bámuló Lloyd teste megmerevedett. Jól szórakozott volna azon, ha a srácot elagyabugyálják, de ez már neki is sok volt. Rövidke élete során túl sok nők elleni erőszakot látott, hiszen ez mindennapos volt Gomorában. De egyszerűen nem bírta bevenni a gyomra.

Mielőtt az utcakölykök bármit is kezdhettek volna Elenával, vagyis a földön heverő, reszkető lánnyal, Lloyd buldózerként nyomakodott a srácok közé. Kettőt fellökött, egyet felrúgott, hogy elengedje a lányt, így a rúgástól hátraesett. A következő srác gyors mozdulattal tért ki előle. Lloyd a hasának nyomakodva a földre taszította őt. Az ellenség túlerőben volt. Lerántották a közeli pocsolyába zuhanó srácról, s akkor megérezte, ahogy ő is a földre kerül. Megannyi talp hatolt a hasába, hátába, arcába.

Addigra már Oliver felhúzta Elenát a földről, de nem menekülhettek. A lány a dulakodók körén kívülre jutott, de Olivert lehúzták, s újabb rúgások, ütések hatoltak bordái közé. Pillantása akaratlanul is Lloyd felé tévedt, ekkor vette észre, hogy a srácnak már nem zöld, hanem sárga a tekintete. Az arca megváltozott, elsötétült, keze remegett a dühtől. Az orrából szivárgott ugyan a vér, de félelmetesebbnek tűnt azoknál a srácoknál, akik ütésekkel és rúgásokkal sorozták őket.

Lloyd torkából éles morgás tört elő. Olyasmi történt, amire Oliver egyáltalán nem számított. Hangos dörrenés harsant a levegőben, a srác helyén fiatal, fekete, dühös medve termett. Az utcakölykök egyszerre ugrottak hátra. Ők is ugyanolyan döbbenettel konstatálták ezt, mint Oliver. Csakhogy ez elől a bestia elől nem volt menekvés.

A medve kótyagosnak tűnt, hiszen ez volt az első átváltozása, viszont dühe minden más érzést legyűrt. Felmordult, elkapta a hozzá legközelebbi srác lábát. A fiú felordított, hiszen a láb a következő pillanatban már nem hozzá tartozott, hanem a medve szájában lógott tehetetlenül. Az állat nem kezdett bele elfogyasztásába, hanem a következő srác torkának esett. Roppantott rajta egyet, amitől áldozata a földre hanyatlott. Lloyd, vagyis Arktos, a medve nem állt meg; feltépte a szájtátva álló és őt bámuló közeli srác hasát, hogy kifordultak onnan bűzös belei. Ordítás és vér borította be a piacot.

A bestia sárga tekintete az egymás karjába bújó Elenára és Oliverre vetült. Fogait villogtatva esett volna nekik, amikor katonák jelentek meg a helyszínen. Gondolkodás nélkül tüzelni kezdtek a szörnyre. Arktos felordított, amint az első lövedékek megsebezték a bőrét, de ennél nagyobb kárt nem tettek benne, a medve ereje hamar begyógyította a sérüléseket. Ettől az állat csak még dühösebb lett. Le is tépte a felé közelítő katona karját, amire még több lövedék süvített felé.

A medve jobbnak látta menekülőre fogni. A standok között lavírozva tört magának utat.

Egy parkban találta magát. Az volt az egyetlen nagyobb kiterjedésű, zöld hely a városban. Gomora polgárai odajártak háziállataikat, vagy a rabszolgáikat sétáltatni. Este drogtanya volt, de reggelre megtelt élettel.

A medve hangos bömbölések közepette szántotta acélkarmaival a földet. A visszaalakulás lassabb folyamatnak ígérkezett, mint az átváltozás. A srác ott találta magát a park közepén, anyaszült meztelenül. Látóterébe szürke felhők és magas felhőkarcolók úsztak a valósággal együtt. Zihált, felemelte kezét, ami, mintha vörös festékbe mártották volna, tiszta vér volt. De többségében nem a saját vére tapadt rá. A medve ereje begyógyította sérüléseit. Dühében elordította magát, ezúttal nem egy medve, hanem egy fiatal fiú hangját verték vissza Gomora házai.

***

Gomora Sextasy nevű bárjában nappal és éjszaka is tolongtak a népek. Kétoldalt pucér nők tekeregtek egy-egy rúd körül. Jellemzően különleges képességekkel bírtak, melyekkel bármely férfi szívét rabul ejthették volna. A hátsó szobák arra szolgáltak, hogy ne csak a látványnak, hanem másfajta élvezeteknek is hódolhassanak.

Huszonegy év telt el a piacon történtek óta. Lloyd nem hagyta el a bűnös várost, inkább kiélvezte előnyeit. Törzsvendég volt a bárban, nem mintha fizetett volna a lányokért vagy az italért. Az utóbbiért azért nem, mivel a hely tulaja nem szerette volna az ellenségei között tudni őt. Az előbbiért meg azért nem, mivel nem volt olyan nő, aki ne élvezte volna a társaságát.

Magas volt, a teste csupa izom, amiért még csak edzenie sem kellett, hiszen természetéből adódóan volt ilyen. Barna haja kócosan meredezett a fején, zöld szemével látványosan stírölte a lányokat. Helyes arcát borosta fedte, ami még kívánatosabbá tette őt. A ruházkodással sem sokat törődött, főleg farmert és inget hordott, bakancsot húzott a lábára.

Az estéi mindig hasonlóan teltek; whiskyt vedelt, ami csillapította ugyan a benne dúló szörnyet, de sosem tudott igazán berúgni tőle. Egymás után szívta a cigarettát, ha jobb napjai voltak, akkor szivarozott, s ha megunta az önpusztítást, a bár hátsó részébe vonult egy vagy két bájos, helyi teremtéssel. Bár jobban szeretett vadászni és küzdeni a „prédáért”, mint hogy önként felkínált húshoz jusson, de azért az önként kínált „falatokat” sem utasította vissza.

Az egyik szokásos, szürke délutánon Lloyd két hölggyel mulatott egy félkör alakú bokszban. A lányok a mellkasához nyomták keblüket, és egyre perverzebb dolgokat suttogtak fülébe. Csakhogy ő még kivárt. A szájában cigaretta égett, előtte vagy hat whiskys pohár hevert az asztalon üresen. Arcán kisfiús mosolyt villantva élvezte az életet. A lányok egyre vadabb mozdulatokkal simogatták délebbi részeit, amikor valaki benyitott a bárba.

Lloyd tekintete megütközött a furcsa alakon, hiszen nem mindennap látott hozzá hasonlót. A srác magas volt és vékony, barna hajú, barna szemű. Szűk ruhája kiemelte vézna alkatát, kezében nem túl férfias táskát szorongatott.

Lloyd rossz fiús mosolyt öltve odabökte a tekintetével a bár vendégeit firtató srácnak:

– Hé, cicafiú! A meleg bár két tömbbel arrébb van. – Ekkor a barna pillantás megakadt rajta. Látta, ahogy felcsillan.

– Épp téged kereslek! – lépett oda hozzá.

– Hát azt azért kétlem – szólt megrökönyödve Lloyd, de igyekezett továbbra is laza maradni. Kivette a szájából lógó cigit, újra beleszívott, végül a hamutálra helyezte, hadd füstölögjön ott. Szabad kezével közelebb vonta magához a bár szépségeit.

– Te vagy Lloyd, nem igaz?

– Ez attól függ, ki kérdezi – vonta meg a vállát. Az egyik nő nyakába csókolt, mire a lány felnevetett. – Láthatóan más az érdeklődési körünk.

– Nézd – hadarta a srác, mit sem törődve Lloyd megjegyzéseivel –, a segítséged kérném. Van egy lány…

– Ezt a szöveget már ismerem, és hidd el, hogy sosem végződik jól.

– Nem érted! Ezt a lányt a cirkuszban tartják fogva. Csak te segíthetsz kiszabadítani őt!

– Öregem, nem kifejezetten érdekelne még az sem, ha a húgodat éppen egy pöcegödörben tartanák. Ha valóban ismernél, tudnád, hogy nem vagyok az a jótét lélek… Miért pont veled kezdeném a jótékonykodást? – húzta fel a szemöldökét Lloyd, mire a fiatal férfi az asztal fölé hajolva így szólt:

– Egyszer már segítettél! Gyerekek voltunk. Pár kölyök megtámadott a piacon, elvették a táskám…

– Látom, akkor és ott nem tanultad meg a leckét – bökött állával a srác kezében szorongatott, nőies táskára. – Ez a táska sem különb annál a borzalomnál…

– Akkor csak emlékszel! – vigyorodott el Oliver. Megkönnyebbülésében a hajába túrt. – Megvertek, de te jöttél és megmentettél.

– Na, álljunk le, nyomikám! – dőlt előre Lloyd, hogy nagyobb nyomatékot adjon szavának. – Megértem, hogy annyira lehengerlő a természetem, hogy belém zúgtál, de tisztázzuk, hogy nem téged akartalak megmenteni, hanem a kis csajt. Nem szeretem, ha kislányokkal baszakodnak, a szó bármely értelmében.

– Hát, éppen róla lenne szó!

– Ő a húgod? – vonta fel a szemöldökét érdeklődve.

– Kérlek! Találkozzunk este a Nagycirkusz bejáratánál! Rendben?

– Meglátom, mit tehetek – sóhajtotta fel hangosan. Felállt, utolsó slukkot szívott a cigarettájából, mielőtt elnyomta volna, majd maga után intve a két nőt így folytatta:

– De most, ha megbocsátasz, más dolgom van. – A lányok kíséretében a klub hátsó részébe vonult.

***

A Nagycirkusz a külváros Zöld negyedében helyezkedett el. Óriási parkolóban állították fel a sátrakat. Megannyi kocsi tartozott a cirkuszi alkalmazottak táborához. Azokban elefántokat, lovakat, oroszlánokat tartottak. A cirkuszi személyzet között voltak artisták, táncosok, bohócok is.

Lloyd türelmetlenül várakozott a piros-fehér színű, legnagyobb sátor bejáratánál, amelynél már tolongott a nép az előadás előtt. Ahogy máskor sem, akkor sem öltözött ki; szokásos ing, farmer, meg persze egy pár bakancs volt rajta. Akkor is dohányzott, zöld tekintete Olivert kereste.

Amint a srác megjelent, nevetséges táskáját a hóna alatt szorongatva, odalépett hozzá:

– Mi van abban a táskában? – szúrta bele kíváncsi tekintetét.

– Semmi, csak a munkám – válaszolta a srác izgatottan. Odanyújtotta a két jegy közül az egyiket Lloydnak.

– És mi a munkád? Teszteled, miként tudod legkönnyebben összeveretni magad? – szórakozott Lloyd a saját poénján.

– Nem, kérlek – szólt kicsit sértődötten Oliver. – Fontos embereknek dolgozom.

– Ja, épp ezért kértél pont tőlem segítséget – csóválta a fejét a férfi szarkasztikus megjegyzése közben. Eldobta a cigit, és bakancsa orrával szétnyomta a csikket a betonon.

– És veled mi a helyzet? Miért jöttél el végül?

– Épp nem volt jobb dolgom – lépett közelebb a bejárathoz, a válaszra Oliver csak a szemét forgatta. Lloyd belépett a cirkuszi sátorba, Oliver pedig hűen követte őt.

Az ötödik sorba ültek. Amint elsötétült a terem, s megkezdődött az előadás, Lloyd nyeglén hátradőlt, úgy figyelte karba font kézzel a történéseket.

A porondmester magas, bajszos férfi volt, fejébe húzott cilinderrel, és Lloyd ízlésének kissé csicsás ruhával. Jól tudta, hogy ez is csak a show része. A porondmester egymás után konferálta fel a műsorszámokat.

Először idomított állatok jöttek. Lovak futottak körbe, elefántok emelgettek embereket a magasba, majd a bohócok következtek, amitől Lloydnak viszketni kezdett a tenyere. Egyáltalán nem bírta őket. Végül az artisták jöttek.

– Ő az! – súgta Oliver a fülébe. Két alak jelent meg fent a magasban, egy emelvényen. Az egyik egy fehér, sztreccsruhába öltözött férfi volt, a másik pedig egy szőke, majdhogynem fehér hajú, fiatal nő, szintén fehér ruhában.

Lloyd pillantását magához vonzotta a látvány, a törékeny, hattyúszerű alkat, a kecses mozdulatok. Az artista lány hamar a levegőben termett, s őt követte a férfi is. Lloyd az állát vakargatva nézte végig a műsort. A légtornász olyannak tűnt, mintha repülne, egy csöpp ijedtség nélkül szelte a levegőt.

Lloyd számára ez a műsorszám egy pillanatnak tűnt. Utána újra hátradőlt, s unottan nézte az erővel bírók fellépését. A tehetségüket kamatoztatva ámították el a népet. Voltak, akik tüzet lövelltek ki a szájukon, és ehhez semmilyen extra technika nem kellett. Mások a bőrükből késszerű kinövéseket növesztettek, s mesterien dobálták azokat, megint mások repültek, vagy éppen a víz alatt is tudtak lélegezni.

A műsorszámok végeztével a porondmester felkonferálta az összes műsorban résztvevőt, vagy különleges képességgel bírót.

– A cirkuszunk fenntartásához elfogadunk adományokat. De, aki közelebbről meg szeretné ismerni valamelyiküket, az tegye meg tétjeit a pénztárnál! A legtöbbet adományozó ezt az éjszakát a kiválasztott személlyel töltheti.

– Nem semmi – csettintett a nyelvével Lloyd, majd Oliver felé fordult. – Mit nézel? Nincs pénzem licitálni!

– Nem is várom el tőled, hiszen ez a gazdagok játéka. Azért hoztalak, hogy megismerd Ellie-t.

– Nem mondom, nem rossz bőr a húgod – vigyorodott el a gondolattól Lloyd, de aztán megemberelte magát.

– És mi a terv? Rontsak be az öltözőjébe, kapjam fel és fussak el vele?

– Sajnos nem lehet. Már rég megszökött volna. A porondmesternek különleges képessége van. Magához kötötte őt, ha elhagyja a sátortábor egy kilométeres körzetét, akkor meghal. Tudom, mert már előfordult, hogy szökni akartak tőle.

– Akkor mit akarsz? – kérdezte Lloyd, de erre nem jött válasz, hiszen a nézők már elhagyták a helyüket, kiürült a sátor, a porondmester pedig egyenesen mellettük termett.

– Á, Oliver barátom – szólt negédesen, hosszú bajuszát formába pödörve. – Örülök, hogy eljöttél a mai előadásra is. Törzsvendégünk vagy. De ki a barátod? Őt először látom.

– Ő Lloyd – mutatott a medveerejű férfira. A porondmester a kezét nyújtotta felé, miközben pillantása elrévedt a magas, izmos alakban.

– Örülök, hogy megismertelek.

– Mire ez az udvarias szarakodás? – vonta fel a szemöldökét a férfi. – A légtornász lányért jöttünk. Vagy átadja nekünk, vagy ezek a hasában fognak kikötni – emelte fel a kezét, mozdulatára az ujjai hegyén körmök helyett medvekarmok meredeztek.

– Látom, egyből a lényegre térsz, és ezt nagyra értékelem – nevette el magát a porondmester, majd tenyerét Lloyd karjára helyezte. A férfi emiatt medvehang-szerű morgást hallatott. A porondmester, értve a célzást, levette kezét Lloydról, aztán megjátszott bánkódással folytatta:

– Én odaadnám Ellie-t, csak az a baj, hogy túl sokat hoz a konyhára. Aztán ott van az állatok takarmányozása, a tábor üzemeltetése, a tréningek és eszközök finanszírozása…

– Mit akar cserébe? – vágott közbe Oliver, amitől a porondmester széles vigyort jelentetett meg az arcán.

– Egy ilyen értéket, mint amilyen Ellie, csak egy másik drágakővel lehet kiváltani, nem igaz? Elengedem őt, ha elhozod nekem a Csillag-gyémántot.

– Miért higgyünk magának? – kérdezte Lloyd gyanakodva. – S miért ne nyírjam ki itt és most?

– Hogy miért higgyetek nekem? Mert üzletember vagyok. És különben sem szívesen néznék szembe egy feldühödött medvével – vigyorgott tovább a porondmester. – És hogy miért ne nyírj ki? Mert befolyásos barátaim vannak. Gondolom, egy ilyen képességekkel rendelkező ember jobban szeretne az árnyékban megbújva maradni, mintsem a katonák érdeklődésének kereszttüzében. Az üzletre visszatérve, mit mondotok? Áll az alku? – nyújtotta előre a kezét, de Lloyd helyett Oliver fogadta el a kéznyújtást.

– Igyekszem – bólintott.

– Ez a beszéd, fiam! – veregette hátba a porondmester a vézna Olivert, akinek ettől köhögnie kellett. – És hozd a barátodat is! – pillantott Lloydra. De a férfi csak dünnyögött valamit az orra alatt, majd azon kapta magát, hogy a cirkusz bejáratánál áll és dohányzik.

Oliver odalépett Lloydhoz, hosszan kifújta tüdejéből a levegőt, majd tétova tekintettel végigmérte társát:

– Segítesz?

– Hát hogyne! Csak annak érdekében, nehogy összekeverd a szezont a faszommal; most sem miattad teszem, hanem a szemrevaló kis csaj miatt.

– Ne beszélj így róla! Ő egy kincs, egy igazi ékkő.

– Jobb is, hogy a fiúkat szereted, hiszen ezzel a szöveggel egyetlen nőről sem tudnád ledumálni a bugyit.

– Én tisztelem és szeretem a nőket!

– Ahogy én is – vigyorgott Lloyd. – Kicsivel jobban tisztelem őket fekve.

– Ne mondj ilyet!

– Mert különben mi lesz? – vetett a nála jóval kisebb Oliverre gyilkos pillantást. Amint meglátta, hogy a srác teste megfeszül, hirtelen lépést tett felé, amitől a srác hátraugrott. Lloyd hangosan felnevetett, beleszívott a cigijébe, s így folytatta:

– Nyugi van! Túlságosan jól szórakozom rajtad ahhoz, hogy kicsináljalak. És igen, segítek, mert épp nincs jobb dolgom. Életem során lenyúltam már pár cuccot, egy ilyen csillámfaszgyémánt sem fog kihívást jelenteni. Először meg kell tudnunk, melyik múzeumban őrzik, esetleg valaki magángyűjteményének a része-e… – Oliver torkából kitört a nevetés. Lloyd értetlenül pillantott rá. – Mi van?

– Ez a Csillag-gyémánt nem egy drágakő, hanem egy énekesnő. Azért hívják így, mert olyan szép a hangja, akárcsak egy gyémánt. A csillagokat is levarázsolná vele az égről. Erre épül a show-ja.

– Még jobb! A nőkhöz a lopásnál valamivel jobban értek.

– Hát persze! – Amikor Oliver nevetése csillapodott, ismét szóhoz jutott. – Szerzek két jegyet a legközelebbi műsorára, rendben?

– A fasz kivan a művészektől! – morogta Lloyd. – Életemben nem jártam ennyit művelődni!

– Valljuk be, nem fog megártani neked – tette hozzá Oliver mosolyogva, de Lloyd ismét rámorrant, amitől a srác megugrott. Lloyd sokáig szórakozott azzal, hogy a legváratlanabb pillanatokban megijesztette őt.

– Ezt nem tudom megunni – röhögött Oliver reakcióján. Tudta magáról, hogy gonosz húzás, és mindig megígérte Olivernek, hogy ez volt az utolsó, de aztán csak engedett a kísértésnek.

***

A színház még sokáig visszhangozta a tapsvihart, amit az előadás váltott ki. A művésznő, csillag-gyémánt torkú Meredith öltözőjében megannyi virág illatozott, jégbe hűtött pezsgő várt rá. A nő fehér, testhez álló ruhát viselt, festett, vörös haja a feje tetején, kontyba tűzve állt, fehér bőrét sápasztotta az ottani világítás. Leült a fésülködőasztalhoz, hogy megszabaduljon a rajta lévő, drága ékszerektől.

Éppen felnézett a tükörben, amikor megpillantotta a háta mögött, az ajtóban álló alakot. Azonnal megfordult, s ijedten kérdezte:

– Hogy került maga ide? Hívom az őröket!

– Ne fáradjon! – emelte fel Lloyd véres kezét.

– Mit akar tőlem? – jött a jogos kérdés.

– Egy barátom barátja küldött magácskáért.

– Meg akar ölni? – kérdezte elcsukló hangon a nő.

– Nem – rázta a fejét Lloyd, majd közelebb lépett az énekesnőhöz, aki közben felpattant a helyéről, s ijedten nézte a közeledő szörnyeteget. – De döntenie kell. Vagy velem jön önszántából, vagy a vállamra kapom, és úgy viszem ki.

– Ugyan, mit kezdene velem azután? – kérdezte a gondolattól egyrészt megborzongva, másrészt vágytól zsibbadtan az énekes.

– Maga a gyémánttorkú énekesnő, nem igaz? – kérdezte a férfi somolyogva, és a nő állához ért. – Vannak elképzelésem, mit lehetne egy ilyen gyémánt torokkal kezdeni…

– Ahhoz miért kellene magával mennem? – vonta föl a szemöldökét kihívó mozdulattal Meredith. A jóképű és szörnyen veszélyes férfi láttán a benne gyűlő félelmet hirtelen felváltotta a testében lüktető vágy.

– Mert úgy mókásabb – vigyorgott Lloyd.

– Szeretem a mókát – tágult ki Meredith pupillája, amint újra és újra végigmérte a szemrevaló férfit.

Lloyd megjelentetett az arcán egy rossz fiús mosolyt, miközben kósza ujjai a nő ruhájának gyenge pontjait keresték. Amint megunta a babrálást, hirtelen mozdulattal leszakította róla a vékony anyagot. A művésznő meztelen teste pillantása elé tárult. A nő nem ellenkezett, hagyta, hogy Lloyd megfordítsa őt, s miközben a férfi a nadrágja cipzárához nyúlt, hogy szabadon engedjen egy másfajta szörnyet, Meredith megkapaszkodott a tükre szegélyében. Végignézte, ahogy Lloyd megragadta a derekát, majd éhes vadállatként habzsolta a teste nyújtotta élvezeteket. Nem tartott sokáig a heves együttlét; Meredith fáradtan, kielégülten esett a földre. Elnézte, ahogy Lloyd visszahúzza magára a nadrágot.

– És most mi lesz? – kérdezte a nő, a fejét fogva. Még mindig szédült a történtek miatt. Megfordult már pár férfi az ágyában, de egy sem olyan, mint Lloyd. Szeretett játszadozni a hódolókkal, nem rá vallott, hogy ilyen könnyen adta magát. De a jövevénynek nem bírt ellenállni.

Lloyd viszont közömbösen vetette oda neki:

– Öltözz fel! – mondta, mire Meredith megkapaszkodott Lloyd nadrágjának szegélyében, és sokatmondó tekintettel bámult az arcába.

– Biztos nem tudnálak meggyőzni arról, hogy békén hagyj? – nyúlt a cipzárért.

– Nem – válaszolta a férfi, miközben testét újra elkezdte feszíteni a vágy. Meredith mégis tett egy próbát, Lloyd pedig nem állt ellen; hagyta, hogy az ajkával győzködje őt. Csakhogy a dolog végeztével hajthatatlan maradt, így Meredith kénytelen volt szót fogadni neki.

Hamar csinos, fekete egybe ruha került rá. Haját kiengedte, hadd szálljon szabadon. Ezek után Lloyd karon ragadta, s kikísérte őt az öltözőből. Bárkivel találkoztak, a nő azt hazudta, hogy Lloyd egy régi barátja. Együtt mentek a hátsó kijáratig, ahol egy taxi várt rájuk Oliverrel a hátsó ülésen.

Lloyd betaszigálta az énekesnőt a járműbe, kénytelen volt mellé ülni, hogy ne szökjön meg. Így történt, hogy a sofőr mögött Oliver, középen Meredith, jobb oldalon pedig Lloyd foglalt helyet.

A taxis már előre tudta a célállomást, így egyedül Meredith lepődött meg azon, hová érkeztek. Amint kiszálltak, a nő értetlenül bámulta a sátrat.

– Ez most komoly? Cirkuszba megyünk?

– Az ő hibája – mutatott Lloyd Oliverre. Lehajolt, hogy a vállára vegye Meredith-t. A nő próbált szabadulni, ficánkolt, de Lloyd erősen tartotta őt. Úgy érezte, hogy Meredith közelében valamilyen oknál fogva elgyengült, de azért annyira nem, hogy megérezte volna a súlyát, mely épp a vállát nyomta.

Oliver némán követte őket. Nem a legnagyobb sátor felé vették az irányt, hanem a mögötte álló, második legterebélyesebb felé. Épp ketrecekbe terelték a cirkuszi állatokat, öltözők nyíltak, ahol a fő műsorszámok megváltak ruhájuktól és merész sminkjüktől. Addigra már lezajlottak az előadások. A jövevények érkeztét már rég lejelentették, így a porondmester széles vigyorral bajsza alatt jelent meg előttük.

– Oliver, Lloyd, milyen kellemes meglepetés! Gyorsan ment! – vigyorgott tovább a férfi, kezével intett Ellie-nek is, aki egy kuncsafthoz készült éppen. A nő lélekszakadva igyekezett Oliver felé. De a porondmester feltartotta a kezét, amitől megtorpant.

Lloydot, ha nem is nyomasztotta, mindenesetre kíváncsisággal töltötte el a sátorba belépő megannyi verőlegény. Ki husángokkal, ki láncokkal, ki puszta kézzel sorakozott fel mögöttük, vette körül őket.

– Elhoztuk, amit kért – morogta Lloyd, majd letette a földre a nőt. Megigazította magán a ruhát, elkerekedett a szeme a csodálkozástól.

– Byron? – nézett értetlenül a porondmesterre.

– Szia, Meredith – mosolygott a nőre, aki odalépett hozzá, s régi barátjaként üdvözölte, két puszit ejtve arcára.

– Byron, te vén csepűrágó, mire ez a nagy körítés? Meg is hívhattál volna magadhoz – mondta a nő, a homlokát ráncolva.

– Az utóbbi húzásom miatt nem gondoltam volna, hogy szívesen látnál – vonta meg a vállát a porondmester. – Sajnálom, cicám, de az üzlet az üzlet.

– Elengedi végre Ellie-t? – kérdezte Oliver izgatottan.

– Ó, majd’ elfelejtettem – vigyorgott a porondmester, majd az aggódó, szőke, csontsovány nő felé intett. Byron arrébb vonult tőlük, lehajolt, és ekkor vált láthatóvá egy pillanatra a nő bokáján az aranyszínű zsinór. A porondmester a kezébe vette, mire a madzag a férfi akaratára elszakadt, s el is porladt. – Tessék, szabad vagy!

– Oliver! – futott rögtön a férfihez Ellie.

– Elena! – örvendett Oliver is, mire a karjaiba zárta a nőt, aki mást sem tudott, csak csókolni a férfi ajkait.

– Ez undorító! – húzta föl az orrát Lloyd. – Nekem sok mindent bevesz a gyomrom, de ez elég beteges testvérek között!

– Nem vagyunk testvérek – lelkendezett Elena, a szabadság ízét ízlelgetve. – Oliver a férjem! – csókolta meg újra a srácot. – Valaha prostituált voltam. Oliver főnöke, majd annak halálával ő maga készítette nekünk a ruhákat. Nagyon ügyes szabó. Egymásba szerettünk, és kivásárolt. Aztán egy rossz döntés következtében kerültem be a cirkuszba, ahonnan, úgy tűnik, ismét megmentett. – A srác táskájára tévedt tekintete. – Oliver az okmányirodában vállalt állást. Apropó, megvannak a papírok?

– Igen, édes! Hamarosan a hat fő bolygó egyikén fogjuk élni gondtalan életünket, ahogy ígértem.

– Hát, erre nem számítottam – fújta ki a felgyülemlett levegőt tüdejéből Lloyd. – Azt hittem, ez a mese úgy ér véget, hogy én kapom meg a nőt, és nem ez a macskajancsi.

– Nem panaszkodhatsz! Ma már kaptál nőt – rázta a fejét Oliver, öröme miatt csöppet sem sértődve meg a megszólításon. Az összes pillantás a szemét lesütő Meredith-re tévedt.

Oliver megfogta Elena kezét, s a kijárat felé húzta őt. A nő kész volt maga mögött hagyni a cirkuszt, ahogy az ott viselt Ellie nevet is.

– Úgy szeretem a happy endeket! – sóhajtott fel a porondmester, kicsit túljátszva szerepét. – Viszlát, fiatalok, éljetek boldogan!

– Na, hogyha már mindenki ilyen szépen egymásra talált, akkor én is lépek – pillantott a kijárat felé Lloyd, de a verőlegényekből álló kör kezdett összezáródni körülötte.

– Nem úgy van az, barátom! – szólt tenyérbemászó hangon Byron.

– Te egy ideig a mi vendégszeretetünket fogod élvezni.

– Meg a nagy lófaszt! – veszítette el Lloyd a kontrollt. Felemelte a kezét, hogy azzal bírja a porondmestert jobb belátásra, de a keze ugyanolyan férfikéz maradt, mint amilyen előtte volt. – Mi a szar? – kérdezte értetlenül.

– Hát nem mondta? – vigyorgott tenyérbemászó képpel a porondmester. – Gyémánthangú Meredith-ünknek nem csak a hangja különleges. Ő egy blokkoló. Aki a közvetlen közelében van, annak elveszi az erejét. Különben is, milyen cirkusz az, amiben nincs medve? Bevallom, már egy ideje figyellek. Ezért küldtem Olivert a nyakadra, hiszen a legkülönlegesebb medvét szemeltem ki a gyűjteményembe. – Meredith nem mozdult, ott állt a porondmester és Lloyd mellett, ezen morfondírozva:

– Arktos minden előadása után kérek húsz százalékot.

– Tízet – vigyorgott a porondmester.

– Tizennyolcnál nem adom alább – rázta a fejét a nő.

– Ti mindketten bekaphatjátok! Te is – mutatott a porondmesterre –, és legfőképpen te, te pénzéhes szajha! – nézett a nő szemébe lekicsinylően, majd egy medve hangján mordult fel, bár átváltozni nem tudott. Tekintete ismét a porondmesterre tévedt. – Egy biztos, rossz medvére tettél! – Lloyd a csontjaiban érezte, ahogy egyre közelednek a verőlegények.

– Add fel! Nincs erőd! Nem tudsz átváltozni!

– Nem, de attól még szétverhetek pár faszfejet – lendítette a levegőbe a könyökét, amivel az egyik verőlegény orrába talált. Az ütés ereje miatt holtan esett a földre.

Lloyd torkon ragadott egy másik, csuklyás alakot. Egyetlen roppantásába került, s kitört a nyaka. Bordái között megérezte a botokat. A fájdalom a testébe mart. A következő mozdulata a porondmester felé irányult. Kinyújtotta érte a karját, hogy torkon ragadja őt is, de valaki láncot csavart a nyakára, s fojtogatni kezdte. Lloyd feje már lilult, de még mindig talpon volt. Érezte az ütlegeket a bordáin, a bakancstalpakat a hátán, az ütéseket az arcán. Ezúttal az ő vére folyt. Minden erejét összeszedve pattant fel, hogy meneküljön, amikor erős áramütés rázta végig a testét. Ettől ismét a földre esett. Felpattant, hogy lesöpörje magáról az embereket, amikor jól irányzott lövés dörrent. A golyó ezúttal behatolt Lloyd bőre alá, belefúródott a mellkasába, majd a vállába, a hasába, a hátába. A porondmester addig nem állt le, amíg egy teljes sorozatot belé nem eresztett.

Csattanás hasított a levegőbe, s nyakörv feszült Lloyd nyaka köré. Ez a szerkezet Meredith jelenlétén kívül is el tudta venni a férfi erejét. Lloyd a földön elterülve, tehetetlenül végezte.

– Mit álltok ott? Induljatok! – parancsolt rá a porondmester a kijáratnál álló, megszeppent párra. Azok összerezzentek, elhagyták a sátrat és a cirkuszt.

A verőlegények elvonszolták a vérző Lloydot, hogy állatként ketrecbe zárva végezze.

– Tehát tizennyolc? – kérdezte Meredith hamis mosollyal arcán.

– Nem akarom végigjátszani, egyezzünk ki tizenöt százalékban! Mit szólsz? – nyújtotta előre a kezét Byron.

– Rendben – bólintott Meredith, mire a porondmester felemelt egy nyakörvet, ami egy közeli ládában volt hasonló eszközök között.

– Milyen érdekes, nem? Ezt úgy állították elő, hogy a te véredet keverték az olvadt fémhez. Furcsa, hogy így is hat a képességed.

– Na jó, neked bevallom, barátom, hogy jó pénzért a hadseregnél is vállalok némi mellékest – vigyorgott a nő.

– Jó tudni – mosolygott a porondmester, majd Meredith nyaka köré kattintotta a nyakörvet. A nő odakapott, s ijedt tekintettel feszegette azt.

– Nem teheted! – kerekedett el a szeme, amint rájött az árulásra.

– Sajnálom, drágám, de az a tizenöt százalék is sok. Nem is biztos, hogy egyáltalán magamhoz tudom kötni Lloydot. Azt ugyanis valamennyire neki is akarnia kell. – Intett az egyik verőlegénynek:

– Vezessék el őt is! – A férfi könyéken ragadta Meredith-t, aki hangos káromkodásokkal próbált szabadulni a nyakörvtől, de nem tudott. Ezzel ő is a cirkusz foglya lett.

***

Lloyd kínzása még aznap megkezdődött. A férfi ketrecben végezte. Testét megannyi vérző seb borította. A lövedékek nem ölték meg őt, hiszen a medve még mindig benne élt, bár ereje nem volt, amivel előhívhatta volna. A lövedékek arra voltak csak jók, hogy a bőre alá hatolva egyre bosszantsák őt. Hangosan káromkodott, amikor magához tért, majd homályos pillantásával szemügyre vett egy olyan termet, ahol rajta kívül még néhány vadállat volt ketrecbe zárva. Voltak ott oroszlánok, párducok, egy elefánt lerekesztett kifutóban. Lloydnak nem kellett, hogy kitisztuljon a pillantása ahhoz, hogy tudja, mindegyik tele van heggel és sebekkel.

A nyakörvéhez akart volna kapni, mire rájött, láncok ölelik át csuklóját, melyek szorosan a rácson lévő karikákhoz kötötték őt. Amint magához tért, megpróbálta szétfeszíteni a láncokat, de azok nem engedtek. Nem volt meg hozzá az ereje. Ebben a pillanatban jelent meg a porondmester néhány verőlegény társaságában.

– Lássuk a medvét! – dörzsölgette egymáshoz tenyerét.

– Te! Te telibekúrt szarrakás! Engedj el azonnal, és akkor talán lehet szó arról, hogy nem halsz lassú és fájdalmas halált, hanem egyetlen mozdulattal végzek veled!

– Magához tért, ez biztató! – vigyorgott a porondmester, figyelmen kívül hagyva a fenyegetést. – Készítsétek elő!

Hosszú botokkal szurkálták Lloydot, melyek vége elektromos áramot bocsátott ki. A férfi egyre hangosabban káromkodott, ahogy az áram végigszáguldott a testén, a gerince mentén, a lábfején.

– Hajlandó vagy alkut kötni? – kérdezte a porondmester, miután Lloyd elterült a földön.

– Baszódj meg! – jött a rövid és velős válasz. Közben a verőlegények hangos fogadásokat kötöttek arról, mikorra fogják megtörni őt.

– Gondold át jól a válaszod! – nyúlt át a rácson a porondmester, hogy hüvelykujját Lloyd egyik golyó-ütötte sebébe nyomja. A férfi felkiáltott fájdalmában, de csak visszanyerte lélekjelenlétét, megragadta a porondmester karját, s hirtelen mozdulattal meghúzta, hogy a férfi hangosan kongva lefejelje a rácsokat. Amint ezzel megvolt, elnézte, ahogy a porondmester a fejét fogva hátraesik. Válaszként sok-sok éles dárda állt a bordái közé. A verőlegények egyedül maradtak vele, kövekkel dobálták, szurkálták a testét, ami megannyi vérző sebbel lett teli. Ezzel csak azt érték el, hogy egyre ingerelték a férfiben tanyázó szörnyeteget.

Amint a porondmester rendbe tette magát, visszatért, és ismét felajánlotta az alku lehetőségét, de Lloyd csak nem élt vele. Hosszú ideig jéghideg vízzel locsolták, amitől a férfi csak röhögött kínjában. Bármit is tettek vele, nem volt hajlandó kötélnek állni.

Hamarosan abbahagyták a kínzását. Lloyd csuromvizesen feküdt a rácsokon belül, s nézte, ahogy a verőlegények az egyik oroszlánt megdobálva elhagyják a helyiséget. Az állat tehetetlenül felmordult, de ahogy Lloyd, ő sem védhette magát.

– Nagy szarban vagyunk, barátom – szólt Lloyd erőtlen hangja, az oroszlán idegességében csak járt-kelt a ketrecében. – Mindenre gondoltam, csak arra nem, hogy egyszer cirkuszi medve lesz belőlem. – Felkönyökölt, hogy szembenézzen a vadállattal. – Gondolom, te is jobban éreznéd magad valahol a természetben, mint itt, a rácsok mögött. – Épphogy helyezkedni kezdett, az oroszlán ketrece mögül egy alakot pillantott meg.

Nagy kurjongatások és a félelem hangjai ütötték meg a fülét. De nem a kinti eseményekre, hanem a sötétben lopódzó alakra koncentrált, aki hamar a ketrecéhez ért.

– Te vagy az, nyomikám? – kérdezte Lloyd széles mosollyal arcán.

– Azt hittem, kedvesebb leszel, ha viszont látsz – csóválta a fejét Oliver, miközben próbálta kipattintani a ketrec zárját.

– Hát neked nem valami másik bolygón kéne süttetned a hasad az asszonnyal? Apropó, asszony, te aztán jól átvágtál azzal, hogy a húgod!

– Egy szóval se mondtam, hogy Ellie a húgom – csóválta a fejét a srác. – Ezt te következtetted ki.

– No, sebaj.

– Amúgy meg de, és hamarosan indulni is fogunk – pattintotta ki a rácsot a srác, mire Lloyd elé térdelt, hogy megszabadítsa őt a kötelékeitől.

– Hát az asszonyt hol hagytad? – vonta össze szemöldökét. Megszabadult a láncoktól.

– Épp felgyújt pár sátrat figyelemelterelésként.

– Elmés – vigyorgott Lloyd, aki megkönnyebbült, hogy a megfelelő szerszámot használva lekerült a nyakáról a nyakörv.

Oliver maga után intette őt, de lassan mozgott, hiszen idő volt, amíg a medve begyógyította sérüléseit.

– Mi lesz már? Gyere! – parancsolt rá a srác. Lloyd viszont nem volt képes magára hagyni a ketrecekben lévő, szerencsétlen állatokat.

– Inkább segíts! – lépett közelebb az egyik rácshoz, de Oliver hátrálni kezdett.

– Nem túl jó ötlet vadállatokat engedni a népre.

– Ha jó ötlet, ha nem, én megteszem – határozta el magát Lloyd, de feltűnt a porondmester pár verőlegénnyel az oldalán.

– Utána! – adta ki a parancsot, mire a legények Lloydra támadtak. A férfi sokkal gyorsabb volt náluk. Kinyitotta a ketrecet, melyben a kővel megdobált oroszlán tanyázott. Kiugrott onnan, s az egyik verőlegénynek esett.

– Fogd az asszonyt és fuss! – adta ki Olivernek az utasítást. A srác megrázkódott a mély hang hallatán, hiszen Lloyd teste szemlátomást megváltozott. Emiatt nem teketóriázott, fogta magát és elszelelt.

– Megvolt az esélyed – szűrte a fogai között Lloyd, a porondmesternek célozva. – De nem éltél vele.

– Beszéljük meg! – tartotta fel a kezét a díszes ruhában lévő férfi, miközben Lloyd az egyik verőlegény után a másik életét vette el. A bajszos érthető okokból nem akart túl közel kerülni hozzá, ezért menekülőre fogta.

Egy másik helyiségben találta magát, amiben azokat a szerszámokat tartották, amiket a show-hoz használtak. Lloyd többek között egy nagy kereket látott, amit a késdobálók használtak. A műsor alatt a kerék közepére kötöttek egy nőt, s őt dobálták körül, mindig egyre közelebb és közelebb haladva hozzá.

Lloyd megragadta a férfit, és ráerősítette a kerékre. Byron rúgkapált, szabadulni próbált. Miután Lloyd sikerrel járt, felmarkolt egy adag kést, s a forgó kerékre vetette tekintetét.

– Nem szeretem a fegyvereket. Nem is igazán tudom használni őket. Lássuk, mennyire vagyok béna!

– Ne! Kérlek! Beszéljük meg! – jött a porondmester ijedt hangja.

– Egy mellé – mondta Lloyd közömbösen, amint a kés a férfi feje mellett csapódott a kerékbe. Byron alkudozni próbált. Eközben sűrű, fekete szőr nőtte be Lloyd sérüléseit, s amint kihullott, a bőre ép maradt alatta.

– A második már közelebbi – villogtatta zöld szemét, mire feldobott egy újabb kést a magasba, megforgatta a kezében, aztán már hajította is. A porondmester ordítása a levegőbe hasított. Ez már talált, ahogy a következő kés is, ami a vállába fúródott.

Lloyd odaállt mellé, pillantását a sátorra emelte, amit lassan emészteni kezdtek a lángok.

– Remélem, a kis barátaid arról is fogadásokat kötnek majd, hogy melyik fog veled előbb végezni; a kések okozta sérüléseid, vagy a füst és a lángok. Én az utóbbira tippelnék. – Ezzel Lloyd megfordult, hogy kimenekítse az állatokat a cirkuszból.

A porondmester tehetetlenül kiabált utána, de nem tudott elmozdulni a kerékről. Az egyik kés a vállába, a másik a lábába állva szögezte rá őt.

Lloyd szabadjára engedte az állatokat, mire az utolsó ketrecben megtalálta Meredith-t is. A karját a rácsra fektetve nézett le a megbilincselt nőre.

– Engedj ki! – jött az utasítás.

– És mit kapok cserébe? Tíz százalékot, húszat? – kérdezte Lloyd szarkasztikusan.

Bedobta a nő rácsain belülre a kulcsokat, ügyelve arra, hogy azok között ne legyen olyan, ami a nyakörvéhez passzolna. Meredith remegő kézzel emelte fel a kulcscsomót, s megpróbálta kiszabadítani magát.

– Köszönöm! Köszönöm, Lloyd! – hálálkodott.

– Gyere ki, ha mersz! – mondta a férfi gonosz vigyorral arcán.

A teste megmerevedett, majd nagy robbanással medvévé változott. A nő tehetetlenségében leejtette a kulcsokat, amint meglátta az óriási, fekete vadállatot, mely őrként strázsált ketrece előtt. Meredith szeméből patakzottak a könnyek, a fejét a rácsba verte, a ketrecet pedig a bestia miatt már nem is próbálta kinyitni. Kétségbeesett, mert a lángok a sátor azon részét is nyaldosni kezdték, ahol éppen voltak.

Arktos nem várta meg, hogy a tűz szétterjedjen. Rohant; ki a cirkuszból, ki a fogságból, ki a városból. Nem érdekelte semmi, csak hogy végre szabad.

1. rész

Eksztázis

1. fejezet

Marilyn

Sűrű éjszaka borult a tájra Nardeen fővárosa, Gomora felett. A Hetedik Bolygó égitestjei között az volt a legnagyobb. Itt lehetett egyszerre embert, és különleges képességekkel rendelkezőket is találni. Lloyd sosem tagadta, hogy szerette ezt a várost. Gomorában féktelenül és törvények nélkül létezhetett. Az összes bolygó közül itt érezte úgy, hogy igazán él. Hosszú és értelmetlen élete egyik kocsmából a másikba, egyik verekedésből a másikba, egyik nő karjából a másikéba vitte őt.

Azon a borongós éjjelen sem volt ez másként, amikor a bűnös város felhőkarcolói között nem látszottak a fényesen ragyogó csillagok. A szájába tömött egy cigarettát, meggyújtotta, majd az egyik magas épület felé vette az irányt, aminek aljából a törzshelye nyílt. Olyanok jártak oda, akik nem szerették a feltűnést, akik el akartak tűnni a várost és a bolygók nyugalmát vigyázó rendvédelmi szervek szeme elől. Lloydnak is volt oka láthatatlannak maradni, de az sem zavarta volna, ha észreveszik őt. Amikor ez megtörtént, gyilkos kézmozdulatokkal tett pontot a beszélgetések végére.

A férfi belépett a Wheel nevű kocsmába, és végigmérte a terepet. A bár nem volt tágas, inkább csak hosszú, melyben kerek asztalok sorakoztak. Füst gomolygott, amit vágni lehetett. Hátulról, a bokszokból hangos beszélgetés, nevetés hatolt az éjszaka csöndjébe. Elöl, az asztaloknál is ültek, a pult fölött lógó televíziót bámulva.

Lloyd feltűnésekor néhány tekintet rávetődött, de gyorsan el is fordult róla. Szinte már a kocsma berendezési tárgyai közé tartozott. Ahogy mindig, akkor is bakancsot és farmert viselt, az inge alatt dagadtak izmai. Ide nem csajozni jött, hiszen arra is megvolt a törzshelye.

Odatelepedett a bárpulthoz, ahol egy nagydarab, szakállas férfi mérte az italt. Tokától bokáig ki volt varrva, a szemében furcsa kontaktlencse csillogott, ami miatt az egész szemfehérje feketének tűnt.

– Lloyd! – biccentett a pultos a jövevény felé, aki egy fejmozdulattal viszonozta az üdvözlést. A pultos, Walt, egy pohár whiskyt töltött az érkezőnek, aki újabb bólintással fogadta el a nedűt. Azonnal le is gurította a torkán. Amint a harmadik pohár mélybarna löttyön is túl volt, Walt így szólt hozzá:

– Keresett téged egy figura, és ezt hagyta neked – tolt elé egy papírlapot, amin rövid üzenet állt:

„Légy a Lonbroky híd alatt ma éjfélkor!”

– Hogy nézett ki, aki ezt hagyta?

– Egy srác volt, elég szakadt, szerintem be is volt állva. Olyan, mint a te fajtád, csak a szánalmas változat.

– Értem – húzta el a száját a férfi. Összegyűrte a papírt, és a pult mögött álló kukába dobta.

– Nem mész? – húzta fel Walt a szemöldökét.

– Ennyit a levéltitokról – morogta Lloyd. – Úgyis tudom, mit akarnak. A válaszom pedig határozott nem. Magányos farkas vagyok, nem tervezek csatlakozni sem hozzájuk, sem másokhoz – vonta meg a vállát, majd kért még egy pohár whiskyt.

Lloyd tisztában volt azzal, hogy a srác, aki kereste, egyike volt a különleges képességekkel rendelkezőknek. Már egy ideje próbálták meggyőzni, hogy álljon közéjük, de nem hajlott rá. Soha nem érezte magáénak a forradalmat, és az elnyomás ellen való küzdelmet. Mindig a saját szabályai szerint élt. De voltak mások is, akik tudtak a létezéséről. Ahol csak megfordult, mindenhol felfordulást és hullákat hagyott maga után. Ezért nem maradhatott sokáig észrevétlen. Bármelyik oldalhoz is csatlakozna ebben a harcban, jelentős előnyre tenne szert. Lloyd nem akart foglalkozni az erőviszonyok kérdésével, ő csak arra akart menni, amerre a vére hajtotta.

***

Lloyd hajnalban távozott a kocsmából. Addigra már csöpögött az eső, de ez egyáltalán nem zavarta őt. Rágyújtott, és körülnézett a városban. A tipikus látkép tárult a szeme elé; fiatalok tanyáztak a sötét sikátorokban, akik beálltak már az éjszaka során elfogyasztott drogoktól. Az épületekre erősített kivetítőkön reklámok villództak, a házak kivilágított bejárata fölött különböző kirakatokban nők illegették magukat. A szerencsésebb felét tapasztalták az ottani életnek, hiszen az utcákon is dolgoztak lányok, nehezebb körülmények között.

Lloyd előtt elhaladt egy „tisztes polgár”, aki mellett két rabszolgája láncra verve, négykézláb mászott. Olyan volt, akárcsak a kutyákat sétáltató, perverz gazdi. Lloyd számára mindig is idegen volt a rabszolgaság intézménye, de már megszokta, hisz ez is beleolvadt Gomora városképébe.

Azon az estén volt valami, ami felkeltette az érdeklődését, kíváncsiságában fel is húzta szemöldökét.

Azt a fekete autót már máskor is látta, és pontosan tudta, mit csinál a szemben lévő járda mellett parkolva. Kifújta tüdejéből a füstöt, és körül se nézve szelte át az úttestet. Mielőtt még odaért volna a fekete Bentley-hez, kiszállt abból két alak. Mindketten hosszú, sötét kabátot és kalapot viseltek. Messziről lerítt róluk, hogy a kormány emberei voltak.

Lloyd már rég kiszagolta őket, de eddig tartott a türelme. Hangosan odaszólt nekik:

– Nincs jobb dolguk, mint utánam koslatni? Ez legalább zsinórban a hatodik éjszaka.

– Kinsley ügynök vagyok – mutatott fel egy igazolványt az egyik férfi, mire Lloyd ezt morogta:

– Pont leszarom.

– Tudjuk, ki maga, Lloyd Blackmon, vagy szólítsuk Arktosnak? – kérdezte a másik. Ettől Lloyd zöld szemében düh lángja csillant, de próbált magán uralkodni.

– Megmondhatják a főnöküknek, hogy fölöslegesen fizeti magukat, hogy rajtam lógjanak. Eszem ágában sincs csatlakozni a kis hip-hop bandájukhoz – gúnyolódott, majd kész volt sarkon fordulni, és otthagyni őket, de az egyik szavaival megállította őt:

– Azt nem maga dönti el. – Ettől Lloyd teste megmerevedett, szembefordult a két tagbaszakadt kormánybérenccel, s az egyik homlokának pöckölte félig leégett cigarettáját. A másik már lépett volna előre, de Lloyd keményen lefejelte őt. Széthasadt a koponyája, elterült a betonon, továbbra is forrón bugyogva ki fejéből a vért, ami egész tócsát képezett alatta. A másik, látva társa halálát, támadásba lendült, de esélye sem volt. Lloyd ujjain lévő körmök karmokká alakultak, s egyenesen a támadója szívébe állította őket.

Ezt morogta neki:

– Pontosan én döntök erről, kis köcsög!

Lloyd hátat fordított a két halott pasasnak, majd káromkodva vette tudomásul, hogy elfogyott a cigarettája, pedig nagyon rá akart volna gyújtani. Jobb híján fogta magát, és beleveszett Nardeen sötét, komor éjszakájába.

***

Egy katonai bázis tárgyalótermében már gyűltek a különböző beosztású tisztek. Az egyik, egy ősz hajú, sokat megélt férfi idegesen várta a híreket. Egyedül ő viselt tereptarka egyenruhát, a többiek vagy rendfokozatokkal ellátott uniformist, vagy civil öltözetet hordtak.

Amint majdnem megtelt a terem, egy vékony, kevésbé katonának tűnő alak lépett be az ajtón. A tereptarka ruhás hadnagy közelebb intette magához a férfit, hogy megkérdezze:

– Mi hír?

– Mr. Blackmon ismét megölte két ügynökünket. Ezzel együtt ez már a nyolcadik eset…

– A francba – csapott az asztalra a hadnagy, mire az összes tekintet feléje fordult. Hirtelen csend lett a tárgyalóban.

Az egyik kitüntetéseket viselő fickó közbeszólt:

– Gondolom, ez azt jelenti, hogy az akciójuk kudarcot vallott.

– Nem adjuk fel, Karpowsky ezredes. Addig nem, amíg Arktos nem áll a mi oldalunkra.

– És mi a terve? – kérdezte az ezredes. – Eddig az összes akció kudarcba fulladt.

– Nos, ismerjük a férfit, a szokásait, hogy hol szokott megfordulni, hogy kivel van beszélőviszonyban – kezdett bele a hadnagy.

– Tudom, hogy az ügynökei nem tétlenkedtek, de már mind halottak. Ide jóval hatásosabb terv kellene – javasolta egy középkorú nő, aki sötétkék kosztümöt viselt, rövid, szőke haját a füle mögé tűrte, s a hadnagyot fürkészte kék tekintetével.

– Bevethetnénk a nagyágyút – mondta a vékony alak, aki az előbb hozta a rossz hírt a hadnagynak. Erre a felvetésre mindenki az ősz hajú férfi felé fordult. Egy pillanat erejéig magában tartotta a levegőt, majd hosszan kifújva csak a fejét csóválta:

– Teljesen kiszámíthatatlan. Összeengedni egy olyat, mint Lloyd egy olyannal, mint ő… Én nem tartom jó ötletnek.

– Szerintem meg tudná győzni. Talán ez az egyetlen lehetőségünk – jelentette ki az ezredes. – Vessük be azt a nagyágyút! És maga lesz az akció vezetője, hadnagy. Most ne szúrja el! – A többiek egyetértően bólogattak, majd rátértek a következő napirendi pontra.

***

Napok teltek el azóta, hogy Lloyd kinyírta a két ügynököt, de soha, még csak egy pillanat erejéig sem gondolt rájuk, vagy érezte magát kellemetlenül a gyilkosság miatt.

Úgy gondolta, ideje meglátogatni a Nude nevű lokált. Lloydnak sosem volt pénze, de ennek ellenére jól boldogult Gomorában. Walt is csak azért itatta őt ingyen, mert nem akarta, hogy a férfi kárt tegyen a bárban, vagy esetleg benne. Úgy volt vele, ha jó viszonyt ápolnak, még hasznot is húzhat barátságukból, amennyiben megjelennének a maffiózók, védelmi pénzt követelve...

A Nude-ban Lloyd bármelyik táncosnőt megkaphatta. Mindegyik kész volt vele menni a hátsó szobák egyikébe egy pásztorórára. Nem sokszor kényeztethettek olyan kívánatos férfit, mint amilyen ő volt. A főnökük kénytelen volt elnézni, hogy Lloyd exkluzív kiszolgálásban részesül, mivel ő sem akart vele összetűzést.

Amikor Lloyd megérkezett a bárba, a pincérnők rámosolyogtak, név szerint köszöntötték őt. Arcán megjelent az a kisfiús mosoly, ami bármelyik női szívet megdobogtatta volna.

Kis, kerek asztalok és a hozzájuk tartozó székek sorakoztak a színpad felé fordítva. A színpaddal szemben volt a bár, de nem kellett sorban állni italért, hiszen félmeztelen pincérlányok vették fel és szállították ki a rendeléseket. Bugyiban és magassarkú cipőben totyogtak a sörökkel. Lloyd végigmérte a lányokat, akikkel az elmúlt időben ágyba bújt. Úgy volt vele, ő is inkább sörözik. Szeretett volna kiszakadni a megszokásból.

A színpadon rudak nyúltak a mennyezetig, körülöttük félmeztelen táncosnők tekeregtek. Lloyd mély sóhajjal konstatálta, amikor megérkezett a söre, hogy talán az ital lesz az egyedüli újdonság aznap este. Mindegyik nő, aki ott sürgött-forgott körülötte, már rég megvolt neki. Ekkor gondolt arra először, talán túl sokat jár arra a helyre.

Bár nem vonzották őt a prostik, ezek a lányok jól értették a dolgukat, és kívánatosabbnak tűntek, mint azok, akik az út szélén árulták bájaikat. Megállapodott magában, hogy a vágyai csillapítására tulajdonképpen bármelyikük megfelelhet.

Észre se vette, és már hárman ott sürögtek-forogtak körülötte, arra várva, hogy megkérje őket, vezessék hátra. Lloyd még egy kicsit ült és nézte a műsort. Amikor meg már úgy volt vele, talán itt az ideje elvonulni a magukat felkínáló lányokkal, a hangosbemondóból a következő szöveg szólalt meg:

– És most következzék egy újdonság, egy olyan virágszál, aki még sosem táncolt ezen a színpadon. Egyedüli és megismételhetetlen show-val készült nekünk Marilyn.

Lloyd hátradőlt a széken, és nem foglalkozott a körülötte keselyűkként köröző, szebbnél szebb lányokkal, ugyanis a színpadon megjelent egy olyan nő, akihez foghatót még soha nem látott.

Fekete fehérneműt viselt, mely láthatóvá tette formás alkatát. Lloyd csípte azokat a lányokat, akik nem voltak kövérek, de azért volt rajtuk mit fogni. És ez a Marilyn pontosan megfelelt az ízlésének. A félhomályban is látszott a nő formás keble, kerek feneke, hosszú combjai, amikbe legszívesebben ott, a helyszínen beleharapott volna. A nő úgy vonaglott a rúd körül, hogy ettől Lloyd minden egyes porcikáját fűteni kezdte a vágy.

Marilyn kiválóan értette dolgát. Sötétvörös, már majdhogynem barna haján sejtelmesen táncoltak a színpadot megvilágító, szintén vörös fények. A nőnek nagy, barna szeme, és félhosszú haja volt, amit a fellépés alkalmából kissé hullámosra tekert.

Mesterien megrázta fejét, amitől haja az arcába omlott. Lloyd megbabonázva nézte őt, a körmére égett a csikk, de ez sem érdekelte. Marilyn egyenesen az ő szemébe nézett, majd széles mosoly terült el arcán. Lloyd ekkor pillantotta meg először azt a mosolyt, amelybe mindegyik férfi beleesett volna. Nem csoda, hogy rá is hatott. A nőnek nem volt feltétlenül nagy szája, de megannyi fehér fog ült benne, mintha nem is harminckettő, hanem ötvennégy foga lenne. Mosolyában volt valamilyen érdekes, mélyről jövő perverzitás, ami miatt Lloyd felocsúdott, tenyerével végigsimított arcán, és most először nem akart újabb cigire gyújtani, nehogy lemaradjon a műsorról.

Marilyn láthatóan szerette őt ingerelni. Senki mást nem vett észre a bárból, pedig voltak jó páran, akik elkerekedő szemekkel és merev férfiassággal bámulták őt, de a nőt csak Lloyd érdekelte. Négykézlábra ereszkedett előtte, s egyre közelebb húzódott hozzá, akárcsak egy igazi nagymacska.

Eközben hangosan szólt a bár hangszórójából a „Ka-boom, ka-boom”[1] című szám, amitől a zöld szemű férfi teste is ezt az ütemet kezdte dobogni. A helyéről kiválóan rálátott a nő kebleire, ekkor szemlélte meg igazán a megannyi tetoválást, melyek testét borították. Főként összefüggéstelen írások és minták voltak, de a férfit nem is az érdekelte, hogy mit ábrázolnak. Inkább azt képzelte, ahogy ajkaival bejárja mindegyiket a táncos meztelen testén.

Mintha Marilyn meghallotta volna gondolatait, ismét perverz mosoly terült szét arcán, s hirtelen mozdulattal a hátára fordult. A fejét a színpadnak támasztotta, nagy, barna szemével Lloydot fürkészte, keze pedig a zene ritmusára megindult; a tetovált ujjak átjárták a mellét, a hasát, a combjait.

Lloyd bármit megadott volna azért, hogy azok az ő ujjai legyenek. A nő egy karnyújtásnyira volt tőle, akár azonnal rá is vethette volna magát, de aztán nyugalmat erőltetett magára, és lazán megszólította:

– Van kedved hátrajönni velem?

– Van pénzed? – kérdezte a nő, közben mit sem csillapodott perverz mosolya. Lloydot ekkor csapta meg az illata, amitől majdnem lecsúszott a székről. Liliomillata volt: jellegzetes és bódító. Lloyd, uralkodva vágyán, elővette kisfiús mosolyát, és továbbra is lazaságot erőltetett magára.

– Nekem nem kell pénz.

– Ez hazugság. Mindenkinek kell pénz – fordult a nő hasra, majd feltérdelt a színpadon, szétnyitotta combjait, hogy a fehérneműje, és az alatta rejlő élvezeti kincs, amit Lloyd annyira meg akart szerezni, ott realizálódjon a férfi orra előtt. Lloydnak alaposan vissza kellett fognia vágyait, hogy rá ne vesse magát. A zene se segített neki, hiszen azt visszhangozta, hogy „én, én, én a tiéd vagyok”, és a férfi ekkor valóban így érezte. Mintha a nő tánca megbabonázta volna őt, pulzálni kezdett benne a vágy.

Mosolyogva megkérdezte:

– Mennyi?

– Egy ezres – futtatta végig Marilyn tenyerét a mellén. Lloyd szarkasztikus megjegyzésre nyitotta száját, mivel nem kevés összegről volt szó:

– Csak ennyi?

– Egy ilyen szépfiúnak legyen kilencszáz, plusz tíz százalék adó, plusz a borravaló, tehát gyakorlatilag egy ezres – mosolygott a nő ismét azzal a perverz vigyorával, ami Lloydot annyira ingerelte.

– Hát jó! – egyenesedett fel a székéről. Marilyn ekkor vette észre, milyen magas, izmos és kívánatos fickó.

Lloyd nem hezitált, odament az egyik öltönyös férfihez, aki szintén leesett állal bámulta a nő táncát, és aki bűzlött a véres módszerekkel szerzett pénztől.

– A hölgy inna egyet.

– Akkor menj és vegyél neki valamit! – kezdte az üzletembernek tűnő fickó. Ekkor pattantak fel a testőrei, hogy bölcsebb belátásra térítsék Lloydot.

– Vennék, de neki egy ezresbe kerül – vágta csípőre hosszú karját Lloyd, miközben elnézte a fekete, lenyalt hajú férfit, aki még a bárban is napszemüveget viselt, mintha ezzel akarná jelezni, milyen nagy gengszter. – Megmondom, mi lesz. Adsz nekem egy ezrest, hogy megvehessem az italt a hölgynek, hiszen ő is olyan virágszál, akit öntözni kell. Én pedig nem nyírlak ki se téged, se a két seggarcú testőrödet.

– Valóban? – kérdezte a maffiózó, mire a két testőre előkapott egy-egy pisztolyt. Lloyd csak morgott magában valamit. Nem rajongott a lőtt sebekért, mivel azok is képesek voltak rohadtul fájni, de már kezdett hozzájuk szokni.

– Elmondom, hogy szerintem mi lesz, faszfej – gyújtott rá szivarra a gengszter. – Fogom azt az ezrest, meghívom egy italra a színpad sztárját, aztán addig kúrom, amíg csak lélegzik. Ehhez mit szólsz? – Lloyd felsóhajtott, és engedte, hogy ereiben végigcikázzon a méreg. Kijött a sodrából. Két gyors mozdulattal metszette el a testőrök torkát, hogy azoknak idejük se legyen meghúzni a ravaszt. A maffiózó felpattant, majd ő maga is elővette stukkerét. Lloyd a karmaival, és egy erős suhintással vágta le a férfi fegyvert tartó karját.

– Azt szólom, faszfej, hogy oda kellett volna adnod azt a kurva ezrest, és akkor talán nem kellett volna a hölgynek végignéznie, ahogy széttrancsírozlak –Karmait egyenesen a férfi koponyájába állította. Ekkorra már a bár figyelme megoszlott. Egy része még mindig Marilyn táncára koncentrált, másik része pedig a balhét figyelte.

Lloyd elővette a férfi pénztárcáját, leszámolt belőle egy ezrest, amit laza mozdulattal odahelyezett a színpadra, a lány lábai elé. Marilyn arcán ismét elterült az a jellegzetes, perverz mosoly. Elvette a pénzt, mire Lloyd úriemberként nyújtotta neki a kezét, hogy lesegítse őt a színpadról.

– Sajnálom, hogy végig kellett nézned.

– Ugyan! Jól elintézted. Ez tetszett – legyezte magát a pénzköteggel, amit Lloydtól kapott. Ismét kacér vigyorra húzódott szája.

– Csak, hogy tudd, ingyen is hátramentem volna veled. – Lloyd elmosolyodott. Volt valami a nőben, ami megfogta, bár maga sem tudta megmagyarázni. Marilyn eltette a pénzt, majd Lloydot maga után vonva a bár hátsó szobái felé vette az irányt.

Lloyd egy gyéren kivilágított szobában találta magát egy kanapén. De sem a szoba, se annak fényei nem érdekelték őt. Marilyn foglalta le minden gondolatát.

A nő föléje térdelt, szembe fordult vele, és vendége öle fölött lassú, kéjes táncba kezdett. Lloyd a nő combjára, fenekére tapasztotta széles tenyerét. Égett a bőre a vágytól, amiért Marilyn a mozdulataival ingerelte őt. A nő tudta ezt, a kezével bejárta Lloyd mellkasát, majd egyre lejjebb és lejjebb csúsztak tetovált ujjai. Amint elérték Lloyd férfiasságát, elismerően kijelentette:

– Szerencsés egy figura vagy te.

– Ugyan, miért? – kérdezte Lloyd, elveszve a táncos testének látványában. Tetszett, hogy incselkedik vele, és nem tér azonnal a tárgyra. Így élvezetesebb volt a „vadászat”.

– Kegyes volt hozzád a sors; jóképű arc, izmos test, és ez… – szorította meg kicsit a kezében lévő tagot, amitől az még inkább égni kezdett a vágytól. De Marilyn türelmes volt, ezért még nem szabadította ki a farmernadrág rabságából. Élvezte, hogy a férfi majd’ megveszik érte, kívánja őt. Lloyd persze próbálta palástolni ezt.

Hogy visszafogja magát, inkább megkérdezte:

– Vagy már 31[2]?

– Ha nemet mondanék, akkor talán nem akarnál megdugni?

– De – vallotta be a férfi kisfiús mosollyal arcán, amitől Marilyn új mozdulatokba kezdett az ölében. Lloyd teleszívta tüdejét Marilyn bódító illatával. Lemászott róla, majd fordítva ült rá, így a férfi elé került csábítóan kerek feneke, tetovált háta, melyre ráhajlott sötétvörös haja. Marilyn megszabadult a melltartójától. Lloyd emiatt önkéntelen morgást hallatott, mire a táncos megkérdezte:

– És te hány éves vagy?

– Elég – válaszolta a férfi pimasz mosollyal arcán, mire ujjai bejárták Marilyn hátát, fenekét.

– És miért nem érdekel a pénz? Pedig ezekkel az adottságokkal sokat kereshetnél. Jól elintézted azt a maffiózót – töprengett hangosan, miközben Lloyd egyre kevésbé bírt már magával. Kutató keze több heget is kitapintott a nő testén, amelyek a múltjáról árulkodtak.

Mintha megérezte volna, Marilyn leszállt róla, letérdelt elé, s Lloyd combjaira támasztotta könyökét. A férfi már alig látott a vágytól. Ennek ellenére észrevette, hogy a nő nagy, barna szemei elkerekednek. Olyannak tűnt ettől, akárcsak egy kislány, aki csak most vált nyitottá a világ megismerésére.

– Mert a magam ura vagyok. Nekem senki nem parancsol.

– Pedig lenne egy meló – masszírozta Marilyn Lloyd combját egyre hevesebb mozdulatokkal.

– Nem érdekel – felelte a férfi.

– Neked nem kellene semmit sem csinálnod, csak engem nézned.

– Most is nézlek – túrt bele a nő hullámos hajába, miközben egyre kevésbé bírt magával az egyre kisebb távolság miatt, ami a nő szája és az ő férfiassága között terült el.

– Ha úgy döntesz, hogy érdekellek, akkor gyere el holnap a Vörös negyedbe a La Cucina nevű étteremhez este nyolcra!

– Még nem tudom, hogy érdekelsz-e – jelent meg kisfiús mosoly Lloyd arcán, amitől Marilyn is elmosolyodott. Az a fura, perverz mosolya már soha többé nem ment ki a férfi fejéből.

Marilyn lehúzta Lloyd nadrágjának cipzárját, s ezzel egy másfajta szörnyeteg szabadult el.

Lloyd hátradőlt, és élvezett minden egyes mozdulatot, amit Marilyn nagy, perverz mosolyú szája csinált vele. Gyakran előfordult, hogy a nők így okoztak örömet neki, de egyik sem volt olyan profi, mint Marilyn. A nő úgy mozgatta a nyelvét és ajkait, mint senki más a világon. Lloyd pedig szégyenszemre hamar elélvezett. Próbálta volna még tartani magát, hogy Marilyn ne jöjjön rá, mennyire odavan azért, amit csinál, de nem bírt magával.

Amint a férfi összes tagja elernyedt, a nő megtörölte száját, felegyenesedett, s így szólt:

– Ha szeretnél még ebből, akkor holnap várlak a megbeszélt helyen – fordult sarkon, s otthagyta Lloydot, aki nem értette, miért volt rá Marilyn ilyen nagy hatással. De azt jól tudta, hogy innentől kezdve bármerre is megy, ő követni fogja.

***

Marilyn köntöst viselt, a feje tetejére kötötte sötétvörös haját, majd körmét rágva várta, hogy kicsöngjön a telefon. Épp a sztriptízbár vonalát használta. A másik kezében cigi égett, beleszívott, és pont ebben a pillanatban szóltak bele a kagylóba:

– Igen?

– Már a markomban van. Ott lesz a holnapi akciónkon – jelent meg az a tipikus mosoly az arcán, amitől minden férfi kikészült. – Tudják, hová utalják a pénzt.

– Szép munka. Meglesz – bontotta a vonalat az illető. Marilyn kész volt a sztriptízbár öltözőjébe sietni, hogy átvegye a ruháját, hisz vége volt a műszaknak.

1  Marilyn Manson: Ka-boom, Ka-boom című száma.

2  A bolygókon ettől az életkortól számít valaki felnőttnek.

2. fejezet

Az akció

A Vörös negyed ugyanolyan volt, mint bármely másik negyed a városban, amit színek szerint osztottak fel. Az éttermek, bárok kiválóan alkalmasak voltak üzletkötésre, pénzmosásra, drogügyletekre, találkozók lebonyolítására.

A La Cucina első ránézésre családias étteremnek tűnt. Lloydnak pedig volt ideje másodszor és harmadszor is ránézni, mivel hamarabb érkezett a találkozóra. Hogy miért, azt maga sem tudta, vagy legalábbis nem akarta beismerni. Titkon abban reménykedett, hogy kettesben tölthet Marilynnel pár édes pillanatot, de a nő két tagbaszakadt kísérőjével pontban nyolckor ért oda. A kollégák nagydarab, fekete öltönyös férfiak voltak.

Lloyd csalódottan mérte végig őket.

– Azt nem mondtad, hogy katonákat is hozol.

– Vedd úgy, hogy ők a testőreim – mosolyodott el a nő, aki láthatóan kirítt a többiek közül. Piros kockás, rövid dzsekit, fehér, feliratos pólót, rövidnadrágot és neccharisnyát, valamint bakancsot viselt. Sötétvörös haját két bumszliba fogta a feje tetején, amiről Lloydnak egy medve fülei jutottak eszébe. A férfi jó alaposan végigmérte őt.

– Nem olyan lánynak tűnsz, akinek szüksége van testőrökre.

– Szép kocsi – bökött Marilyn állával a luxuskategóriás autó felé, aminek Lloyd támaszkodott, a férfi előbbi megjegyzésének köszönhetően széles mosollyal arcán. – A tiéd?

– Ha akarom, igen. – Ettől ismét az a perverz vigyor ült ki Marilyn arcára, amitől Lloyd nem fért meg a gatyájában. Gondolta, eltereli a gondolatait, ezért az étterem felé biccentett.

– Mi van odabent?

– Pár faszfej – beszélt továbbra is magabiztosan a nő. – De csak egy kell közülük.

– Mit követett el?

– Megölt pár katonát. Nekünk pedig példát kell statuálnunk – vonta meg a vállát Marilyn, mintha a világ legtermészetesebb dolga lenne, amire készülnek.

– És nekem mit kell tennem?

– Csak figyelj és tanulj, szépfiú! – felelte a nő, majd sarkon fordult és azonnal az étterem bejárata felé vette az útját.

Lloyd ellökte magát az autótól. Rájött, csak kérnie kell, és bármerre követné ezt a nőt. A tudat egyszerre irritálta, és fel is pezsdítette a vérét.

Marilyn kivágta az ajtót maga előtt, és belépett az étterembe. Lloyd követni akarta volna, de a két katona úgy helyezkedett, hogy a tudtára adja, most Marilyn magánszáma következik. Ők közben sorfalat álltak a bejáratnál, és figyeltek. Lloydnak nem sok energiájába került volna elintézni a testőröket, de semmi nem adott okot neki arra, hogy beleavatkozzon a történésekbe… még.

Marilyn, akárcsak egy kislány, odaszökdécselt az egyetlen asztalhoz, ami körül nyolc ember ült. Az asztalon kis zacskókban drog, kötegekben pénz hevert. Az ottaniak tekintete megakadt a nőn, tetőtől talpig végigmérték.

Az egyik széles vigyort öltött képére.

– Mi van, babám? Szórakoztatni jöttél minket?

– Ezt szeretnéd? – hajolt közelebb a férfihez, majd barna szemét belefúrva tekintetébe elmosolyodott. Látszott a helyieken, hogy felcsigázta őket a nő jelenléte.

– Kicsit sokan vagyunk neked, nem gondolod? – kérdezte újból, mire Marilyn felmászott az asztalra, s a rádióból halkan szóló zene ritmusára lassú, kéjes mozdulatokba kezdett.

– Azt hiszem, elbírnék veletek. – A társaságban egyetemes nevetés csendült. Lloydnak látványosan nem tetszett a nő válasza, de nem akart közbeavatkozni. Kíváncsian figyelt. Úgy hitte, Marilyn tudja, mit csinál. Táncolni azt biztosan tudott. Arra gondolt, a maffiózók azt hihették róluk, hogy a nő testőrei, ezért nem foglalkoztak velük.

– Melyikőtök Szergej? – kérdezte Marilyn, továbbra se hagyva abba az asztal tetején való kéjes tekergést.

– Miért akarod tudni? – vette át a szót az egyik maffiózó.

– Mert hoztam neki egy különleges ajándékot. –Marilyn az ágyékához ért, amin végigsimította ujjait párszor, a zene ritmusát követve.

– Én vagyok Szergej! – mondta az egyik maffiózó.

– Nem! Én vagyok! – kezdett bele a másik, mire mindegyikőjük szájából elhangzott ugyanaz a felkiáltás.

Marilyn látványos, unott arckifejezéssel sóhajtott fel, leguggolt az asztalon, majd a kabátja belsejébe nyúlt, ahonnan kihúzott egy Glockot, és a korábbiakhoz képest sokkal erélyesebben tudakolta:

– Kérdeztem valamit, bazdmeg! – Az összes asztal körül ülő azon volt, hogy felpattanjon, vagy a fegyvere után nyúljon. De Marilyn hangja áthasított a levegőn:

– Állj! Ne mozduljatok! – A maffiózók kénytelenek voltak engedelmeskedni. Mindenki megállt, és mintha lefagytak volna, képtelenek voltak kimozdulni abból az állapotukból. Marilyn ismét elmosolyodott.

– Majd én kitalálom! – Az egyik férfi feje után a másikra fogta a fegyverét, miközben, akárcsak egy kislány tenné, aki nem tud választani a kedvenc játékai közül, számolni kezdett:

– Ecci-pecci – vándorolt át a fegyver csöve az egyik férfi homlokáról a másikéra – kime-hecci – terült el gonosz mosoly az arcán – dögölj meg, te mocskos ge... – Az utolsó szótagra hangos dörrenés következett. Az egyik férfi agyveleje a falon loccsant szét. A nő felnevetett. Lloyd szerint a kacaja hiénáéhoz hasonlított leginkább, egyszerre volt vonzó és taszító.

Marilyn még csak egy pillantást se vetett a hullára, akinek a lövéstől szétroncsolódott az egész arca. Ehelyett felnyalábolt az asztalról egy köteg pénzt és egy zacskó drogot, majd artistákat megszégyenítő mozdulattal leugrott onnan. A három férfi felé indult, tekintetükben egyazon érzelem tükröződött. Lloydnak ismét végig kellett simítania az arcát, hogy észhez térjen, és ne álljon úgy ott, mint egy iskolás fiú, aki először lát meztelen nőt.

Marilyn felemelte a kezét, és intett vele.

– Bye-bye Szergej! – mondta, és a többiek felé fordult:

– Jól van, fiúk! Már megmozdulhattok. – A maffiózók így tettek; mindenki előhúzta stukkerét, hogy golyót repítsenek a nő fejébe, aki az előbb hidegvérrel megölte Szergejt.

Az egyik fegyver el is sült, de a lövedék Marilyn helyett Lloyd vállában állt meg. A férfi eléje lépett, nehogy őt érje a golyó. Fájt neki a lövés, ahogy bármelyik sérülés fájt, de nem okozott benne kárt, csak dühítette. A medve már el is kezdte gyógyítani a sebet. Lloyd teste megnyúlt, tekintete elsötétült, karmok nőttek körmei helyén, végül elkáromkodta magát:

– Mi majd kint megvárunk – mosolyodott el a nő. Két társával oldalán kilépett az étteremből. Lloyd agyát elöntötte a vörös köd, főleg akkor, amikor egész lövedékáradat zúdult rá. Nem kellett sokat várnia a megtorlásra. Az asztalnál termett, beleállította karmait az egyik férfi fejébe, egy másik pedig épp akkor pattant fel, ezért kinyújtotta amúgy is hosszú karját, s egy gyors mozdulattal elmetszette torkát.