„A Hyperion a létező legmodernebb sci-fi…

A magam részéről tudom, hogy ez a könyv lesz a mérce a jövő írónemzedéke előtt ugyanúgy, ahogy a maga idejében Asimov Alapítvány-sorozata és LeGuin regénye, A sötétség balkeze új mértéket állított. Egyszóval, mérföldkő.”

Isaac Asimov’s Science Fiction Magazine

„Dan Simmons zseniálisan teremtette meg
a hétszáz évvel későbbi jövőt.

Horderejét és összetettségét tekintve Isaac Asimovval és James Blishsel vetekszik, sőt talán még túl is szárnyalja őket.”

Washington Post

„Ötletek kifogyhatatlan tárháza… az Alapítvány és a Dűne
mellé állítható.”

New York Times

„Minden science fiction gyűjteményben ott a helye…
kötelező olvasmány.”

Booklist

„Káprázatosan eredeti módon ötvözi a motívumokat és stílusokat.”

The Denver Post

„Simmons mesterien aknázza ki az SF-ben rejlő potenciált.”

Locus

„Egyike a leginkább szépirodalmi sci-fi regényeknek.

A távoli jövő univerzumába emeli át a Canterbury meséket, egy olyan bolygóra, ami John Keats költeményéről kapta a Hyperion nevet.”

Rocky Mountain News

„Az igazán briliáns benne, hogy a zarándokok történetei mind
más-más stílust, az SF különböző típusait képviselik…

Magába szippant; az a fajta könyv, amit az ember nem bír letenni.”

Jo Walton

Dan Simmons: Hyperion

Copyright © 1989 by Dan Simmons

Hungarian translation © Huszár András, 2010

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Dan Simmons: Hyperion

Doubleday, Knopf Doubleday Publishing Group, New York, 1989

Fordította: Huszár András

ISBN: 978 963 598 130 4 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Grafikus: Hegyi Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Greff András

Korrektor: Kalocsai Judit, Balázs Piroska

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: science fiction

Ez Tednek szól

PROLÓGUS

A hegemóniai Konzul ébenfekete űrhajójának balkonján ült, és Rahmanyinov cisz-moll prelúdiumát játszotta egy ősi, de jól karbantartott Steinwayen, miközben hatalmas, zöld, gyíkszerű élőlények kavarogtak és bömböltek a lenti mocsárban. Északon vihar készülődött.

A koromfekete fellegek alatt egy óriási nyitvatermőkből álló erdő sejlett fel, míg a zord égen kilenc kilométer magasra tornyosultak a gomolyfelhők. Villám hasított át a horizonton. A hajó közelében időnként homályos, hüllőszerű alakok tévedtek a takarómezőbe: felüvöltöttek, majd felszívódtak az indigókék ködben. A Konzul a prelúdium egyik nehéz szakaszára összpontosított, rá sem hederített a vihar és az éjszaka közeledtére.

A fénysürgönyadó felcsipogott.

A Konzul abbahagyta a játékot; ujjai a billentyűk felett lebegtek, miközben feszülten fülelt.

Mennydörgés robajlott a fülledt levegőben. A nyitvatermők erdeje felől egy dögevőfalka gyászos vonítása hallatszott. Valahol lent, a sötétben egy borsónyi agyú szörnyeteg válaszul kihívó hangot hallatott, majd elnémult. A takarómező halk szonikus zúgással nyomta el a hirtelen támadt csendet. A fénysürgönyadó ismét megszólalt.

– A pokolba! – szentségelt a Konzul, és bement fogadni az üzenetet.

A számítógépnek kellett még néhány másodperc, hogy konvertálja és dekódolja az elhaló tachionok tömegét; a Konzul ezalatt töltött magának egy pohár whiskyt. Éppen leült a kivetítőárok párnáira, amikor a tárcsa zölden felvillant.

– Indítsd! – mondta.

– Vissza kell térnie a Hyperionra! – hallatszott egy fátyolos női hang. A hangot egyelőre még nem kísérte kép; a levegő üres maradt, csupán az adás kódjai pulzáltak, jelezvén a Konzulnak, hogy a fénysürgöny a Hegemónia kormányzati központjából, a Tau Ceti Center bolygójáról érkezett. A Konzul az adás koordinátái nélkül is ugyanerre a következtetésre jutott volna. Meina Gladstone idősödő, ám még mindig gyönyörű hangját ezer közül is felismerte. – A Shrike-zarándoklat tagjaként kell visszatérnie a Hyperionra – folytatta a hang.

Álmodik a nyomor, gondolta a Konzul, és felállt, hogy elhagyja az aknát.

– Önt és hat társát kiválasztotta a Shrike Egyháza a Mindenség jóváhagyásával – mondta Meina Gladstone. – A Hegemónia érdekei azt kívánják, hogy vállalja a küldetést.

A Konzul mozdulatlanul állt az aknában, háttal az adás villódzó kódjainak. Felemelte a poharát, és anélkül, hogy megfordult volna, kiitta az utolsó korty italt.

– A helyzet nagyon zavaros – mondta Meina Gladstone. Fáradtan csengett a hangja. – A konzulátus és az Önkormányzati Tanács három szabványhéttel ezelőtt fénysürgönyözött, hogy bizonyos jelek szerint az Időkripták kezdenek megnyílni. Az Időkriptákat övező antientropikus mező rohamosan terjeszkedik, a Shrike pedig már a Kantár-hegységtől délre is megjelent.

A Konzul megfordult, és visszaereszkedett a párnákra. Meina Gladstone ősöreg arcának holoképe alakot öltött előtte. A nő tekintetéből ugyanúgy a fáradtság sugárzott, mint a hangjából.

– Azonnal útnak indítottunk egy HAD-űr különítményt a Parvatiról, hogy még az Időkripták megnyílása előtt evakuálják a Hyperionon élő hegemóniai polgárokat. A különítmény időcsúszása kicsivel több, mint három hyperioni év lesz. – Meina Gladstone egy pillanatra elhallgatott. A Konzul még sosem látta ilyen nyúzottnak a szenátus elnök-vezérigazgatóját. – Nem tudjuk, hogy az evakuációs flotta időben odaér-e – folytatta –, ám a helyzet még ennél is összetettebb. Észleltünk egy legalább négyezer… egységből… álló Számkivetett vándorbolyt. A boly a Hyperion felé közeledik, az evakuációs különítményünk pedig nem sokkal a Számkivetettek előtt fog csak odaérni.

A Konzul értette Gladstone tétovázását. Egy Számkivetett vándorboly hajóinak mérete az egyszemélyes felderítőhajóktól a tízezer csillagközi barbárnak otthont adó konzervvárosokig és üstököserődökig terjedhet.

– A HAD Vezérkari Főnökei Egyesített Tanácsának véleménye szerint a Számkivetettek régóta várt nagy rohamával van dolgunk – mondta Meina Gladstone. A hajó számítógépe úgy vetítette ki a holót, hogy az asszony szomorú barna szemével egyenesen a Konzulra nézett. – Egyelőre még nem tudni, hogy csak a Hyperiont akarják-e elfoglalni az Időkripták miatt, vagy mindent elsöprő támadást terveznek a teljes Világháló ellen. Időközben egy távnyelőépítő műszaki zászlóaljjal kiegészült komplett HAD-űr hadiflotta indult útnak a Camn-rendszerből, hogy csatlakozzon az evakuációs különítményhez, ám a körülményektől függően ez a flotta akár vissza is hívható.

A Konzul bólintott, és szórakozottan ajkához emelte a whiskyt. Elkomorult az üres pohár láttán, és bosszúsan a holoárok vastag szőnyegpadlójára ejtette. Nem kellett katonai kiképzés hozzá, hogy átlássa a Gladstone és a vezérkar előtt álló taktikai döntés nehézségét.

Ha nem húznak fel irdatlan kiadások árán, rövid idő leforgása alatt egy katonai távnyelőt a Hyperion-rendszerben, nem tudják visszaverni a Számkivetettek invázióját. Akkor pedig az Időkripták – feltételezett titkaikkal – a Hegemónia ellenségének kezébe kerülnek. Amennyiben viszont a flottának sikerül időben létesíteni egy távnyelőt, a Hegemónia pedig teljes HAD seregét az egy szem távoli gyarmatbolygó, a Hyperion védelmére vezényli, akkor a Világháló hatalmas kockázatnak teszi ki magát, hiszen a Számkivetettek időközben bárhol máshol elindíthatnak egy támadást a peremvidéken, vagy akár – a legrosszabb forgatókönyv szerint – megkaparinthatják a távnyelőt, és behatolhatnak a Háló területére. A Konzul megpróbálta maga elé képzelni, mi történne, ha fegyveres Számkivetett csapatok lépnének át a távnyelőkapukon és özönlenék el több száz bolygó védtelen anyavárosát.

A Konzul átsétált Meina Gladstone holóján, felvette a padlóról a poharát, és töltött magának egy újabb adagot.

– Ön egyike lett azon kiválasztottaknak, akik részt vehetnek a Shrike-zarándoklaton – szólalt meg ismét az idős elnök-vezérigazgató képe, akit a sajtó előszeretettel hasonlított Lincolnhoz, Churchillhez, Alvarez-Temphez és még sok más, éppen divatos, Hidzsra előtti legendás személyiséghez. – A templomosok útnak indították Yggdrasill nevű bárkafájukat – magyarázta Gladstone –, az evakuációs különítmény parancsnokának pedig parancsba adtuk, hogy engedje át. Háromhetes időcsúszással eljuthat az Yggdrasillhoz, mielőtt az kvantumállapotba kerülne a Parvati-rendszerből. A Shrike Egyháza által kiválasztott másik hat zarándok már a bárkafa fedélzetén lesz. Titkosszolgálati jelentéseink szerint a hét zarándok közül legalább egyvalaki a Számkivetettek ügynöke. Jelenleg nincs… semmiféle információnk… az ügynök kilétét illetően.

A Konzul önkéntelenül elmosolyodott. Gladstone-nak – sok más kockázati tényezővel együtt – számolnia kellett azzal a lehetőséggel is, hogy pont a Konzul a kém, és hogy jelenleg a Számkivetettek ügynökének fénysürgönyöl el létfontosságú információkat.

De jobban belegondolva… vajon valóban létfontosságú információk birtokába jutott? A flották mozgása attól a pillanattól követhető, hogy a hajók beindítják a Hawking-hajtóművüket. Talán Gladstone úgy számolt, hogy ha a Konzul a kém, ezzel az üzenettel elijeszti. A Konzul mosolya lehervadt, aztán megitta az italát.

– Sol Weintraub és Fedmahn Kassad is a hét kiválasztott zarándok között van – közölte Gladstone.

A Konzul még jobban elkomorult. Az idős asszony képe körül kavargó, fénylő porszemekhez hasonlatos kódjelek fellegére bámult. A fénysürgöny idejéből már csak tizenöt másodperc volt hátra.

– Szükségünk van a segítségére – mondta Meina Gladstone. – Mindenáron meg kell fejtenünk az Időkripták és a Shrike titkát. Ez a zarándoklat lehet rá az utolsó esélyünk. Abban az esetben, ha a Számkivetettek elfoglalják a Hyperiont, ki kell iktatni az ügynöküket, és bármi áron le kell zárni az Időkriptákat. A Hegemónia sorsa múlhat mindezen. – Az adás véget ért, már csak a találkozási pont koordinátái villogtak a helyén.

– Válasz? – kérdezte a hajó számítógépe. Az űrhajó – temérdek mennyiségű energia felemésztése árán – képes lett volna kilőni egy rövid kódolt adást a galaxis emberlakta részeit összekötő, fénysebességnél gyorsabban száguldó üzenetek szüntelen hablatyába.

– Nincs válasz – felelte a Konzul, majd kilépett a balkonra, és a korlátra könyökölt.

Leszállt az éj, alacsonyan függtek a felhők. Nem látszottak a csillagok. A teljes sötétséget nem törte meg más, csupán a szabálytalan időközönként átcikázó villámok északon, valamint a lápvidékről felszálló halovány foszforeszkálás. A Konzulra egyszeriben rászakadt az érzés, hogy jelenleg ő az egyetlen érző lény ezen a névtelen bolygón. Hallgatta a mocsár felől érkező, vízözön előtti éjszakai hangokat, és a reggelre gondolt: pirkadat előtt útra kelne Vikken EMJ-jével, és egész napját kint töltené a szabadban; nagyvadakra vadászna a déli páfrányerdőben, majd este visszatérne a hajójára, hogy elfogyasszon egy kiadós steaket, és hideg sört kortyolgasson hozzá. A Konzul a vadászat felvillanyozó izgalmára és a magány hasonlóképpen felvillanyozó vigaszára gondolt: a vigaszra, amit korábban a Hyperionon elszenvedett fájdalmai és az ott átélt rémálmok révén érdemelt ki.

Hyperion.

A Konzul bement, behúzta a balkont, és lezárta a hajót. A következő pillanatban eleredt a zuhogó eső. A Konzul felkaptatott a csigalépcsőn a hajó csúcsán található hálókabinjába. A kör alakú szobában teljes sötétség honolt, leszámítva a tetőablakon patakokban folyó esőcseppeket megvilágító néma villámcsapásokat. A Konzul levetkőzött, leheveredett a kemény matracra, aztán bekapcsolta az erősítőket és a külső mikrofonokat, és átadta magát az élvezetnek, ahogy a vihar tombolása egybeolvadt Wagner harcias művével, A valkűrök lovaglásával. Hurrikánszerű széllökések rázták meg a hajót. A mennydörgések hangja megtöltötte a szobát, miközben a fehéren felvillanó tetőablak utóképeket égetett a Konzul retinájába.

Wagnert egyedül viharban jó hallgatni, gondolta. Lehunyta a szemét, ám csukott szemhéján át is érzékelte a villámlásokat. Eszébe jutott a düledező romok között átfúvó jégkristályok csillanása az Időkripták közelében fekvő alacsony dombokon, aztán felidézte az acél fagyos ragyogását a Shrike minden képzeletet felülmúló, fémtüskékből álló fáján. Emlékezett az éjszakai sikolyokra és a Shrike száz fazettából álló rubin és vérvörös tekintetére.

Hyperion.

A Konzul halkan utasította a számítógépet, hogy kapcsolja ki a hangszórókat, és eltakarta a szemét a csuklójával. A hirtelen támadt csendben fekve arra gondolt, mekkora őrültség visszatérni a Hyperionra. Tizenegy évig töltötte be a távoli és rejtélyes bolygó konzuli tisztségét; ez idő alatt a Shrike titokzatos egyháza többtucatnyi, más bolygókról érkezett zarándokokat szállító bárkának tette lehetővé, hogy útra keljen északra, a hegyeken túlra, az Időkriptákat körülvevő szélfútta pusztaság felé. Egy sem tért vissza közülük. Ráadásul békeidőkben történt, amikor az időáramlatok és más, ésszel felérhetetlen erők fogva tartották a Shrike-ot, amikor az antientropikus mező csupán tíz-húsz méter sugarú körben vette körbe az Időkriptákat, és amikor nem fenyegetett a Számkivetettek inváziója.

A Konzul a Shrike-ra gondolt, ami szabadon kószálhat a Hyperionon, valamint a több millió őslakosra és több ezer hegemóniai polgárra, aki ki volt szolgáltatva e fizikai törvényeket áthágó és kizárólag halál útján kommunikáló teremtmény előtt, és a kabinban uralkodó meleg ellenére megborzongott.

Hyperion.

Az éjszaka és a vihar véget ért. Újabb viharzóna futott versenyt a lassan beköszöntő hajnallal. Kétszáz méter magas nyitvatermők hajoltak meg és csavarodtak ki a zuhatag közeledtére. A pirkadat előtti pillanatban a Konzul ébenfekete űrhajója meglovagolt egy kék plazmahullámot, áttörte a sűrű felhőréteget, és felemelkedett az űr és a találkozási pont felé.

EGY

A Konzul azzal a jellegzetes fejfájással, kiszáradt torokkal és ezernyi elfeledett álom érzésével ébredt, amit csak a kriogenikus transz tud okozni. Pislogott, majd felült az alacsony ágyon; kiegyenesedett, és kótyagos fejjel leszedte magáról a bőrére rögzített szenzortapaszokat. Rajta kívül két egészen kis növésű kisegítő klón és egy egészen magas, csuklyás templomos tartózkodott a tojás alakú, ablaktalan szobában. Az egyik klón felajánlott neki egy pohár narancslevet – ez volt a bevett szokás a felolvasztások után. A Konzul elfogadta, és mohón belekortyolt.

– A Fa öt óra két fénypercnyire van a Hyperiontól – szólalt meg a Templomos. A Konzul felismerte a férfit: nem más, mint Het Masteen volt, a templomosok bárkafájának kapitánya, a Fa Igaz Hangja. A Konzul homályosan felfogta, hogy hatalmas megtiszteltetés, ha valakit maga a Kapitány ébreszt fel, ám a feje még túl kásás és zavaros volt a transz után, hogy ezt értékelni is tudja.

– A többiek már több órája ébren vannak – tájékoztatta Het Masteen, és intett a klónoknak, hogy távozhatnak. – Az elülső étkezőteraszon gyűltek össze.

– Hhrghn – hörögte a Konzul, aztán nagyot kortyolt a gyümölcsléből. Megköszörülte a torkát, és tett egy újabb próbát. – Köszönöm, Het Masteen – nyögte ki. Ahogy körbenézett a tojás alakú szobában, a padló sötét fűborításán, az áttetsző falakon és a megszakítatlanul ívelő varsafa bordázaton, a Konzul rájött, hogy az egyik kisebb méretű lakóhüvelyben lehet. Behunyta a szemét, és megpróbálta felidézni a bárkafa kvantumugrása előtt lezajlott találkozóra vonatkozó emlékeit.

A Konzul emlékezett a találkozási pont megközelítésére és arra, amikor először megpillantotta az egy kilométer hosszú bárkafát. A hajó részletei csak elmosódottan látszottak, mivel páragömbként burkolta be a redundáns gépek és ergek generálta védőmező, a lombkoronás hajótörzs ugyanakkor fényárban úszott a levelek és a vékony falú lakóhüvelyek között, valamint a végtelen számú terasz, összekötő híd, parancsnoki fedélzet, lépcsősor és lugas mentén pislákoló ezernyi lámpának köszönhetően. A bárkafa fenekénél túlméretezett gubacsokra emlékeztető műszaki és tehergömbök hemzsegtek, hajtóműveik kék és lila csóváit pedig tíz kilométer hosszú gyökerekként húzták maguk után.

– A többiek már várják – szólt halkan Het Masteen, és az alacsonyan elhelyezett párnák felé biccentett. A párnákon a Konzul poggyásza várta a kinyitáshoz szükséges parancsszót. A Templomos elmélyülten szemlélte a varsafa gerendákat, amíg a Konzul magára kapta félhivatalos ünnepi viseletét, amelyet egy bő fekete nadrág, kipucolt tengerészcsizma, deréknál és könyöknél kidomborodó fehér selyeming, topázzal kivert nyakmerevítő gallér, fekete félkabát – rajta a Hegemóniát jelképező karmazsinzsinórokkal megtoldott vállrojttal – és egy halvány aranyszínű háromszögletű kalap alkotott. Az egyik ívelt falszakasz átalakult tükörré, és a Konzul megszemlélte a tükörképét: egy korosodó, félhivatalos ünneplőt viselő, napbarnított bőrű, ám szomorú szeme alatt meglepően sápadt férfi nézett vissza rá. A Konzul összevonta a szemöldökét, bólintott, és hátat fordított a tükörnek.

Het Masteen intett, és a Konzul elindult a magas csuhás alak után. A lakóhüvely kitágult előttük, és ráléptek egy emelkedő, felfelé kanyarodó, majd a bárkafa törzsének masszív kéregfala mögött eltűnő ösvényre. A Konzul megtorpant, az ösvény pereméhez lépett, majd gyorsan visszahőkölt. Az ösvényen túl legalább hatszáz méteres mélység tátongott – amit a fa aljánál leláncolt szingularitások generálta egyhatod mértékű szabványgravitáció hozott létre –, és nem húzódott előtte korlát.

Csendben kaptattak tovább felfelé, majd harminc méterrel és egy fél fatörzsspirállal később letértek a fő fatörzsösvényről, és átkeltek egy labilis függőhídon. Öt méter széles ágra érkeztek. Ezen a külső hajtáson indultak aztán tovább; előttük a levélorgiát ragyogó fénybe borította a Hyperion napja.

– Kihozták már a raktérből a hajómat? – kérdezte a Konzul.

– Megtöltöttük üzemanyaggal, és készenlétbe helyeztük a tizenegyes gömbben – felelte Het Masteen. Beértek a fatörzs árnyékába, és a sötét levélrostélyt megszakító fekete foltokban láthatóvá váltak a csillagok. – A többi zarándok beleegyezett, hogy a maga hajója szolgáljon kompként, már amennyiben a HAD-hatóságok engedélyt adnak rá.

A Konzul megdörzsölte a szemét, és azt kívánta, bárcsak több ideje lett volna összeszedni magát a krionikus transz dermesztő bénultsága után.

– Ezek szerint ön kapcsolatban áll a különítménnyel?

– Ó, igen, amint kiléptünk a kvantumugrásból, rögvest felvették velünk a kapcsolatot. Jelenleg is… kísér minket… egy hegemóniai hadihajó. – Het Masteen felmutatott a foltokban elősejlő égboltra.

A Konzul hunyorogva kémlelte az eget, ám abban a másodpercben a lombkorona felső sávja egy fordulattal kikerült a bárkafa árnyékából. A naplemente vörös fénye lángra lobbantotta a levéltakarót. Még az árnyékban maradt helyeken is japán lampionokra emlékeztető parázsmadarak fészkeltek a kivilágított ösvények, ragyogó lengőindák és fénylő függőhidak fölött, a Régi Földről származó szentjánosbogarak és a Maui-Covenanton honos sugárzó ökörnyálak pedig pislákolva keringtek a levelek labirintusában, és olyan mértékig beleolvadtak a csillagképekbe, hogy még azokat az utazókat is megtévesztették, akik betéve ismerték a csillagokat.

Het Masteen beszállt egy szénszálas kábelről lógó kosárliftbe. Felettük a háromszáz méter magasra növő fa elnyelte a kábelt. A Konzul bemászott a Templomos mellé, aztán némán emelkedni kezdtek. A Konzulnak ekkor tűnt fel, hogy az ösvények, a lakóhüvelyek és a teraszok egy-két templomost és azok kicsinyített klónmásait leszámítva gyanúsan néptelenek.

A Konzul emlékezett rá, hogy egyetlen utast sem látott a találkozó és a transz közötti, kapkodással telt egyórás időszakban. Akkor ezt annak tudta be, hogy a bárkafa a kvantumugrás küszöbén áll, és hogy az utasok már biztos elfoglalták a kriogenikus díványaikat. Most viszont a bárkafa jóval relativisztikus sebesség alatt haladt, és az ágakon szájtáti utasoknak kellett volna hemzsegniük. A Konzul megosztotta megfigyelését a Templomossal.

– Jelenleg csupán hat utasunk van. Önök hatan – jelentette ki Het Masteen. A kosár a lombok labirintusában fékezett le, aztán a bárkafa kapitánya felkísérte a Konzult egy fából épült viharvert mozgólépcsőn. A Konzul döbbenten pislogott. Egy templomos bárkafa átlagosan két–ötezer utast szokott szállítani; messze ez a legkényelmesebb módja a csillagok közötti utazásnak. A bárkafák csak ritkán halmoztak fel négy-öt hónapnál nagyobb időcsúszást. Általában rövid, látványos átkeléseket vállaltak egymástól néhány fényévnyi távolságra lévő csillagrendszerek között, így vagyonos utasaiknak a lehető legkevesebb időt kellett transzban tölteniük. A tény, hogy ez a bárkafa a Hyperionra, majd visszautazik hálóidőben számolva hat év alatt, fizető utasok nélkül, súlyos anyagi veszteségeket jelent a templomosoknak.

A Konzul csak ekkor, megkésve jött rá a dolog nyitjára: a bárkafa ideális eszköz a közelgő evakuációhoz, és a Hegemónia végül majd biztosan megtéríti a költségeket. Ezzel együtt a Konzul tudta, hogy a Templomos Testvériség még így is óriási kockázatot vállal azzal, hogy háborús övezetbe küldi ezt a gyönyörű és sérülékeny hajót, az Yggdrasillt, amelynek az egész világegyetemben csak négy párja van.

– A zarándoktársai! – közölte Het Masteen. A két férfi fellépett egy széles teraszra, ahol kis csoport várakozott egy hosszú faasztal végén. Odafent csak úgy lángoltak a csillagok, és időnként elfordultak, amikor a bárkafa változtatott a magasságán vagy az irányán. Kecsesen ívelő, szilárd lombozat takarta be őket gömb alakban minden oldalról, akár egy hatalmas gyümölcs zöld héja. A Konzul rögtön felismerte a berendezésről a Kapitány étkezőteraszát, még mielőtt a másik öt utas felállt volna, hogy Het Masteen elfoglalhassa helyét az asztalfőn. A Konzulra a Kapitány balján várt egy üres szék.

Miután mindenki helyet foglalt és elcsendesedett, Het Masteen hivatalosan is bemutatta őket egymásnak. A Konzul egyik útitársát sem ismerte személyesen, de több név is ismerősen csengett a számára. Diplomataként szerzett gyakorlatát kamatoztatva elraktározta magában a személyükről alkotott benyomásait.

A Konzul balján Lenar Hoyt atya, a katolikus néven ismert idejétmúlt keresztény szekta papja ült. A Konzul egy pillanatig megfeledkezett a fekete viselet és a kolláré jelentőségéről, aztán eszébe jutott a Szent Ferenc Kórház a Hebronon, ahol közel négy szabványévtizeddel korábban, első, katasztrofálisan elsült diplomáciai küldetését követően elvonókúrában részesült. Hoyt nevének hallatán eszébe jutott egy másik pap, akinek a Hyperionon veszett nyoma abban az időben, amikor ő konzulként hivatali idejének közepén járt ugyanott.

Lenar Hoyt a Konzul becslése szerint fiatal ember volt – a harmincas évei elején járhatott –, ám úgy tűnt, valamilyen közelmúltbeli esemény hatására rettenetesen megöregedett. A Konzul végignézett a beesett arcon, a kitüremkedő járomcsontokra feszülő sápkóros bőrön, a tágra nyílt szemek alatt húzódó mély táskákon, a pengevékony ajkakon, amelyek egy izomrándulás következtében úgy görbültek állandóan lefelé, hogy azt még cinikus mosolynak sem lehetett nevezni, és a nem is annyira kopaszodó, mint inkább sugárzástól ritkás fejbőrön, és úgy érezte, olyan embert lát, akit évek óta kórság emészt. Mégis, a Konzul meglepve tapasztalta, hogy az elfojtott fájdalom álarca mögött még felfedezhető a férfiban lakozó kisfiú halovány mása – egy fiatalabb, egészségesebb, kevésbé cinikus Lenar Hoythoz tartozó kerek arc, világos bőr és puha száj alig kivehető maradványai.

A pap mellett egy olyan férfi ült, akinek arcát néhány évvel ezelőtt a Hegemónia legtöbb polgára nagyon jól megismerhette. A Konzul eltűnődött, hogy vajon most is olyan rövid-e a Világháló kollektív emlékezete, mint amikor még ő is a Hálóban élt. Valószínűleg még rövidebb. Ha ez igaz, akkor Fedmahn Kassad ezredes, avagy más néven a dél-bressiai mészáros ma már nem örvend sem jó, sem rossz hírnévnek. A Konzul nemzedéke és a peremvidék lassú száműzetésében élők azonban nem fogják egyhamar elfelejteni Kassadot.

Fedmahn Kassad ezredes magas volt – olyan magas, hogy kis híján a kétméteres Het Masteen fejére nőtt –, és a HAD feketéjét viselte mindenfajta rangjelzés és kitüntetés nélkül. A fekete egyenruha meglepően hasonlított Hoyt atya viseletéhez, ám a két férfi között ezzel véget is értek a hasonlóságok. A csont és bőr Hoyt mellett a szálfatermetű Kassad barnán és erőtől duzzadón feszített; vállán, csuklóján és nyakán kidagadtak az izmok. Az ezredes sötét gombszeme mindent felmért maga körül, akár egy primitív videókamera lencséje. Szögletes arcát mintha baltával nyesték volna: csupa árnyék, síkidom és fazetta. Nem olyan beesett, mint Hoyt atyáé, egyszerűen csak hideg kőből faragott. Az állkapcsán végigfutó vékony szakállcsík olyan élt kölcsönzött marcona megjelenésének, mint vér a késpengének.

Az ezredes feszült, kimért mozdulatairól a Konzulnak egy Földön tenyésztett jaguár jutott az eszébe, amit évekkel korábban látott egy lususi magáncsírahajó állatkertjében. Kassad halkan beszélt, de a Konzul figyelme nem sikkadt el afelett, hogy az ezredes még a hallgatásával is figyelmet követelt magának.

A hosszú asztal nagyrészt üresen maradt, mivel a csoport az egyik végéhez tömörült. A Fedmahn Kassaddal szemben ülő férfit Martin Silenusként, a költőként mutatták be.

Silenus testalkata szöges ellentétben állt a vele szemközti katonáéval. Míg Kassad vékony és magas volt, addig Martin Silenus alacsony és szemmel láthatóan elhízott.

Kassad kőábrázatával szemben a költő arca olyan eleven és kifejező volt, mint egy földi érseké. Lármás, durván recsegő hangon beszélt. Van valami már-már kellemesen démoni ebben a pirospozsgás arcú, vastag szájú, ívelt szemöldökű Martin Silenusban, gondolta a Konzul, folyamatosan hadonászó kezén pedig olyan hosszúra nyúlnak az ujjai, hogy minden további nélkül felcsaphatna velük profi zongoristának. Vagy fojtogatónak. A költő ezüstös hajfürtjei egyenetlenül voltak lenyírva.

Martin Silenus az ötvenes évei végét taposhatta, ám a Konzulnak szemet szúrtak az árulkodó kék foltok a torkán és tenyerén. Gyanította, hogy a férfi nem egy Poulsen-kezelésen átesett már. A Konzul úgy tippelte, Silenus valójában kilencven és száztizenöt szabványéves között bármennyi lehetett, és tudta, hogy ha a költő közelebb áll az utóbbihoz, akkor nagy valószínűséggel komplett őrült.

Amilyen lármásnak és elevennek tűnt első benyomásra Martin Silenus, olyan közvetlen és hasonlóképp lenyűgöző bölcs zárkózottság sugárzott a mellette ülő vendégből. Sol Weintraub felnézett, amint meghallotta a nevét, és a Konzul meglátta a neves tudós rövidre nyírt őszes szakállát, ráncok szabdalta homlokát és szomorú, fénylő szemét. A Konzul hallott már történeteket korábban a Bolygó Zsidóról és kilátástalan küzdelméről, ám döbbenten konstatálta, hogy az idős férfi most ott ringatja karjában a csecsemőt – alig pár hetes kislányát, Rachelt. A Konzul elfordította a tekintetét. A hatodik zarándok és egyben az egyedüli nő az asztalnál Brawne Lamia volt. Bemutatásakor a nyomozó olyan intenzitással meredt a Konzulra, hogy a férfi még azután is érezte tekintete súlyát, hogy a nő levette róla a pillantását.

Brawne Lamia, a Lusus 1,3 gravitációs bolygójának egykori lakója nem volt magasabb, mint a tőle két székkel jobbra ülő költő, ám még bő kordbársony űrruháján is átsejlettek testének vaskos izomkötegei. Fekete hajtincsei a vállát súrolták, szemöldöke mintha két sötét vonal lett volna, amit vízszintesen festettek fel széles homlokára. Erőteljes, hegyes orra csak fokozta tekintete sasszerűségét. Lamia széles, kifejező szája egészen érzékinek hatott, két sarkában pedig finom mosoly játszadozott – kegyetlen vagy pusztán incselkedő. A nő sötét szeme arra biztatta a szemlélődőt, hogy ha meri, derítse ki, melyik igaz.

A Konzul arra jutott, hogy Brawne Lamiát nyugodt szívvel gyönyörűnek lehet nevezni.

A bemutatások végeztével a Konzul megköszörülte a torkát, és a Templomos felé fordult.

– Het Masteen, ön az imént azt mondta, heten vagyunk zarándokok. M. Weintraub gyermeke volna a hetedik?

Het Masteen csuklyája lassan balra, majd jobbra lengett.

– Nem. Csakis azok tekinthetők zarándoknak, akik saját elhatározásukból járulnak a Shrike színe elé.

A csoport fészkelődni kezdett az asztal körül. Mindenkinek tudnia kellett, amit a Konzul tudott: csak prímszámú zarándokból álló csoport tehette meg a Shrike Egyháza által szponzorált, északra vezető utat.

– Én vagyok a hetedik – közölte Het Masteen, az Yggdrasill nevű templomos bárkafa kapitánya, a Fa Igaz Hangja. A bejelentést követő csendben Het Masteen intett egyet, mire egy csapat kisegítő klón nekilátott felszolgálni a földre szállás előtti utolsó vacsorát.

– Szóval, akkor a Számkivetettek még nem érkeztek meg a rendszerbe? – kérdezte Brawne Lamia. Mély, füstös, rekedtes hangon beszélt, amitől a Konzulnak furcsa, bizsergető érzése támadt.

– Nem – hangzott Het Masteen válasza. – Ám legfeljebb néhány szabványnappal járhatunk előttük. A készülékeink fúziós zajt észleltek a rendszer Oört-felhőjében.

– Háború lesz? – kérdezte Hoyt atya. Hangjából a tekintetéhez mérhető kimerültség áradt.

Miután senki sem sietett önként választ adni, a pap jobbra fordult, utólagosan is a Konzulnak címezve a kérdést.

A Konzul felsóhajtott. A kisegítő klónok bort töltöttek nekik; azt kívánta, bárcsak whisky lenne.

– Ki tudja, mire készülnek a Számkivetettek? – mondta. – Már rég nem emberi logika szerint cselekszenek.

Martin Silenus hangos hahotában tört ki, és akkorát legyintett, hogy kilötykölte a borát.

– Mintha legalábbis mi, kibaszott emberek emberi logika szerint cselekednénk! – Ivott egy hosszú kortyot, megtörölte a száját, és újból felnevetett.

Brawne Lamia a homlokát ráncolta.

– Ha rövidesen megkezdődnek a komolyabb összecsapások – szólalt meg –, lehet, hogy a hatóságok nem fognak engedélyt adni a leszállásra.

– Meg fogjuk kapni az engedélyt – szögezte le Het Masteen. A napfény utat tört magának kámzsája redőin, és sárgás színű bőrére vetült.

– Megmenekülünk a háborúban ránk váró biztos haláltól, csak hogy átadjuk magunkat a Shrike kezei közt ránk váró biztos halálnak – suttogta Hoyt atya.

– Kerek e világon sehol sincs halál! – zengte Martin Silenus. Ez a hang még a kriogenikus transzban alvókat is felébresztené, gondolta a Konzul. A költő lehajtotta maradék borát, majd üres serlegét pohárköszöntő gyanánt a csillagokra emelte.

„Halálillat sehol – hát nyögjetek,

Cybele, nyögj! rontó gyermekeid

reszketeggé bénítottak egy istent.

Nyögj, fivérnép, nyögj, mert nincs már erőm

– gyönge erecske – gyönge – mint a hangom –

Gyöngeség, kínok kínja! Olvadok –

no, nyögjetek hát…”[1]

Silenus a mondat közepén elhallgatott, bort töltött magának, majd beleböffentett a szavalatot követő csendbe. Hat társa egymásra nézett. A Konzul észrevette, hogy Sol Weintraub halványan mosolyog, aztán a karjában tartott csecsemő mocorgása elterelte a figyelmét.

– Nos – kezdte habozva Hoyt atya, mint aki egy félbeszakadt gondolatmenetet kíván folytatni –, ha a hegemóniai konvoj távozik, és a Számkivetettek elfoglalják a Hyperiont, akkor talán vérontás nélkül megy végbe a megszállás, és minket is utunkra engednek.

Fedmahn Kassad ezredes halkan felnevetett.

– A Számkivetettek célja nem a Hyperion megszállása – mondta. – Ha beveszik a bolygót, előbb fosztogatni fognak, majd azt teszik, amihez a legjobban értenek. Felperzselik a városokat, a szénné égett törmelékeket pedig még apróbb morzsalékra zúzzák, majd addig égetik a morzsalékokat, amíg izzó hamuvá nem porladnak. Felolvasztják a sarkvidékeket, felforralják az óceánokat, és sóval hintik be a földrészek maradványait, hogy soha többé ne teremjen meg rajtuk semmi.

– Hát… – kezdte Hoyt atya, de nem folytatta.

A beszélgetés szünetelt, amíg a klónok leszedték a leveses- és salátástálakat, és felszolgálták a főételt.

– Említette, hogy egy hegemóniai hadihajó kísér minket – fordult a Konzul Het Masteenhez, miután elfogyasztották az utolsó falat roston sült marhahúst és párolt égi tintahalat is.

A Templomos bólintott, és felmutatott. A Konzul hiába hunyorgott, semmilyen mozgó tárgyat nem tudott kivenni a forgó csillagmezőben.

– Tessék – hajolt át Hoyt atya előtt Fedmahn Kassad, és átnyújtott a Konzulnak egy összecsukható katonai távcsövet.

A Konzul köszönetképpen biccentett, aztán bekapcsolta a látcsövet, és végigpásztázott az űr Het Masteen mutatta szakaszán. A látcsőben halkan zümmögtek a pörgettyűs kristályok, ahogy stabilizálták az optikát, majd egy előre beprogramozott keresőminta szerint átfésülték a területet. A látcső képe hirtelen kimerevedett, szemcséssé vált, kitágult, majd megállapodott.

A Konzul önkéntelenül levegő után kapott a nézőkét betöltő hegemóniai hajó látványától. Az elektronikus körvonalakkal ellátott kép nem egy magányos felderítőhajó mező torzította magját, és nem is egy gumó alakú fáklyahajót, hanem egy matt fekete anyahajót rajzolt ki. A monstrum impozánsan festett – egyedül a hadihajók voltak képesek efféle megjelenésre szert tenni az évszázadok folyamán. A Hegemónia perdhajója hadihajóhoz képest meglepően áramvonalas volt négy pár, harcállásba visszahúzott darukarjával, hatvanméteres parancsnoki szondájával, amely olyan tűéles volt, akár a Clovis-kultúra nyílhegyei, valamint a kilövőnyílások mellett, a hadihajó végében egy nyílvessző tollazataként kitüremkedő Hawking-hajtóművével és fúziós hólyagjaival.

A Konzul szó nélkül visszaadta a látcsövet Kassadnak. Ha a különítmény egy komplett anyahajót ad kíséretül az Yggdrasill mellé, akkor vajon miféle tűzerőt telepíthetnek a Számkivetett invázió visszaverésére?

– Mennyi idő múlva szállunk le? – kérdezte Brawne Lamia. Komlogjával rácsatlakozott a bárkafa adatszférájára, és szemmel láthatóan nem volt elégedett azzal, amit ott talált. Vagy nem talált.

– Négy óra múlva bolygó körüli pályára állunk – mormolta Het Masteen. – Aztán még néhány perc a landolókomppal. Konzul barátunk felajánlotta e célra a magánűrhajóját.

– Keatsben szállunk le? – kérdezte Sol Weintraub. A tudós a vacsora felszolgálásának kezdete óta most először szólalt meg.

A Konzul bólintott.

– Még mindig Keats az egyetlen hyperioni űrkikötő, amelyik alkalmas utasszállítók fogadására – mondta.

– Űrkikötő? – Hoyt atya hangja dühösen csendült. – Azt hittem, egyből északra megyünk. A Shrike birodalmába.

Het Masteen türelmesen megrázta a fejét.

– Minden zarándoklatnak a fővárosból kell indulnia – közölte. – Jó pár napba beletelik majd, mire eljutunk az Időkriptákhoz.

– Jó pár napba…! – csattant fel Brawne Lamia. – Ez kész röhej.

– Meglehet – hagyta rá Het Masteen. – Ennek ellenére ez a helyzet.

Hoyt atya úgy festett, mint aki gyomorrontást kapott az ételtől, holott alig evett belőle.

– Nézzék – kezdte –, ez egyszer nem tudnánk kivételt tenni? Mármint, itt ez a háborús riadalom… Nem szállhatnánk le valahol az Időkripták közelében, hogy minél hamarabb túl lehessünk ezen az egészen?

A Konzul a fejét rázta.

– Az elmúlt négyszáz évben számtalan űrhajó és légi jármű kísérelte meg levágni az északi pusztákhoz vezető utat – mondta. – Tudomásom szerint senkinek sem sikerült.

Martin Silenus lelkes kisiskolásként emelte fel a kezét.

– Meg szabad kérdeznem, hogy mégis mi a tetves lófasz történik ezzel a töméntelen mennyiségű hajóval?

Hoyt atya bosszús pillantást vetett a költőre. Fedmahn Kassad halványan somolygott.

– A Konzul nem úgy értette, hogy a térség megközelíthetetlen – szólalt meg Sol Weintraub. – Vízi és szárazföldi úton is el lehet jutni oda. Az űrhajók és légi járművek sem válnak köddé. Gond nélkül földet érnek a romok vagy az Időkripták közelében, és hasonlóan gond nélkül visszatérnek bármilyen, a számítógépük kijelölte pontra. Éppen csak a pilótákat és az utasokat nem látja többé senki. – Weintraub felemelte öléből az alvó csecsemőt, és beültette a nyakába akasztott babahordozóba.

– Legalábbis így szól a régi legenda, ami már mindenkinek a könyökén jön ki – tette hozzá Brawne Lamia.

– Mit mutatnak a hajónaplók?

– Semmit – felelte a Konzul. – Nincs nyoma erőszaknak. Sem erőszakos behatolásnak. Sem pályáról letérésnek. Sem megmagyarázhatatlan időkieséseknek. Sem szokatlan energiakibocsátásoknak vagy -megfogyatkozásoknak. Sem bármiféle fizikai jelenségnek.

– Sem utasoknak – tette hozzá Het Masteen.

A Konzul nem hitt a fülének. Het Masteen az imént tényleg egy viccet próbált elsütni? A Konzul évtizedek óta kapcsolatban állt a renddel, de eddig soha, semmilyen jel nem utalt rá, hogy a templomosokba akár szemernyi humorérzék is szorult volna. A Kapitány kámzsája szinte teljesen eltakarta a férfi arcát; keleties árnyalatú vonásairól nem lehetett leolvasni, hogy viccelni próbált-e.

– Káprázatos melodráma – kacagott Silenus. – Egy valódi Sargasso-tenger, benne csupa Krisztusért síró lélekkel, mi meg benevezünk rá. De most komolyan, ki mozgatja ennek a röhejes bábjátéknak a szálait?

– Kuss legyen! – szólt rá Brawne Lamia. – Maga részeg, vénember!

A Konzul felsóhajtott. A csoport alig egy szabványórája volt még csak együtt.

A kisegítő klónok elvitték a tányérokat, és kihozták az édességestálcákat: a legkülönbözőbb fajta sörbetek, kávék, bárkafa gyümölcsei, draumok, torták és a Renessaince-ról származó csokoládéitalok sorakoztak rajtuk. Martin Silenus elhessegette az édességeket, és megkérte a klónokat, hogy hozzanak neki még egy üveg bort. A Konzul rövid fontolgatás után whiskyt rendelt magának.

– Az jutott eszembe – szólalt meg Sol Weintraub, ahogy a csoport lassan az édességek végére ért –, hogy talán a túlélésünk zálogát jelentheti, ha beszélgetünk egymással.

– Ezt meg hogy érti? – kérdezte Brawne Lamia.

Weintraub öntudatlanul ringatni kezdte a mellkasán alvó gyermeket.

– Példának okáért, tudja valaki a jelenlévők közül, hogy miért választotta ki a Shrike Egyháza és a Mindenség erre az útra?

Senki sem válaszolt.

– Sejtettem – mondta Weintraub. – És ami még ennél is érdekesebb: van köztünk olyasvalaki, aki tagja vagy követője a Shrike Egyházának? Ami engem illet, én zsidó vagyok, és bármennyire összekuszálódtak is mára a vallási nézeteim, abban biztos vagyok, hogy nem tartozik közéjük egy szerves gyilkológép imádata. – Weintraub felvonta a szemöldökét, és körbehordozta tekintetét az asztal körül ülőkön.

– Én a Fa Igaz Hangja vagyok – jelentette ki Het Masteen. – Ugyan sok templomos szerint a Shrike nem más, mint a gyökértelenné vált emberek büntetését kiszabó Avatár, a magam részéről én ezt eretnek nézetnek tartom, amit nem támaszt alá sem a Szövetség, sem a Muir írásai.

A Kapitánytól balra ülő Konzul vállat vont.

– Jómagam ateista vagyok – közölte, és a fény felé tartotta a whiskys poharát. – Soha nem álltam kapcsolatban a Shrike-szektával.

Hoyt atya kedvetlenül elmosolyodott.

– A katolikus anyaszentegyház szentelt fel – mondta. – A Shrike-imádat ellentmond mindennek, amit egyházunk védelmez.

Kassad ezredes megrázta a fejét. Nem lehetett eldönteni róla, hogy mit jelent: a válasz megtagadását, vagy hogy nem tagja a Shrike Egyházának.

Martin Silenus színpadiasan széttárta a karját.

– Evangélikusnak kereszteltek – mondta. – Ez az altípus azóta már megszűnt létezni. A maguk szülei még meg sem születtek, amikor én már a zen gnoszticizmus létrehozásában segédkeztem. Voltam katolikus, apokalipszishívő, neomarxista, interfész-zelóta, lánclerázó, sátánista, a Jake’s Nada Egyház püspöke, valamint a Garantált Újjászületés Intézetének fizető tagja. Jelen pillanatban, és ezt örömmel jelenthetem ki, egyszerű pogány vagyok. – Rámosolygott a többiekre. – Egy pogánynak – zárta monológját – a Shrike teljesen elfogadható istenség.

– Engem nem érdekelnek a vallások – jelentette ki Brawne Lamia. – Egyiknek sem hódolok be.

– Úgy vélem, most már értik a lényeget – vette vissza a szót Sol Weintraub. – Egyikünk sem vallja magáénak a Shrike-szekta dogmáját. Ehhez képest ama csoport éles szemű vénjei a jelentkezők közül, több millió hívő helyett minket választottak. Mi látogathatunk el az Időkriptákhoz… vérszomjas istenükhöz… a minden valószínűség szerinti utolsó ilyen zarándoklaton.

A Konzul a fejét ingatta.

– Lehet, hogy mindenki érti a lényeget, M. Weintraub – mondta –, ám én még mindig nem látom, hová akar kilyukadni.

A tudós szórakozottan végigsimított a szakállán.

– A jelek szerint mindannyiunknak olyan meggyőző oka van visszatérni a Hyperionra, hogy még a Shrike Egyháza és a Hegemónia valószínűségi hírszerzése is egyetért abban, hogy kiérdemeltük a visszatérést – fejtette ki Sol Weintraub. – Ezen okok némelyike… teszem azt, az enyém közismert, ám biztos vagyok benne, hogy a maga teljességében mindegyiket csak azok az egyének ismerik, akik itt ülnek az asztalnál. Azt javaslom, a hátralévő néhány napban osszuk meg egymással a történeteinket.

– Minek? – kérdezte Kassad ezredes. – Nem látom semmi értelmét.

Weintraub elmosolyodott.

– Hogyne volna: ha más nem, akkor legalább elszórakoztat minket, és betekintést nyújt útitársaink lelkébe, mielőtt a Shrike vagy valamilyen más sorscsapás közbeszólna. Ezenfelül lehet, hogy az új információk birtokában megmenthetjük mindannyiunk életét, már ha vagyunk olyan intelligensek, hogy felfejtsük élményeink közös fonalát, amely sorsunkat a Shrike szeszélyéhez köti.

Martin Silenus felnevetett, lehunyta a szemét, s így szólt:

„Delfin vér-mocskos hátán nyargalásznak
A tépett lelkű Ártatlanok
S míg a hátas uszonyába kapaszkodnak,
Újra átélik haláluk.”

– Ez Lenista költeménye, ugye? – kérdezte Hoyt atya. – Tanultam róla a szemináriumban.

– Majdnem – mondta Silenus, azzal kinyitotta a szemét, és töltött még egy kis bort. – A helyes válasz Yeats. A lókötő ötszáz évvel azelőtt élt, hogy Lenista rácuppant volna az anyja fémcsöcsére.

– Nézze – szólalt meg Lamia –, mit nyerünk vele, ha sztorizgatunk egymásnak? Amikor találkozunk a Shrike-kal, elmondjuk neki, mit akarunk, ő pedig teljesíti egyikünk kívánságát, és végez a többiekkel. Jól mondom?

– Így tartja a mítosz – mondta Weintraub.

– A Shrike nem mítosz – reccsent Kassad. – Ahogy az acélfája sem.

– Akkor meg minek fárasszuk egymást történetekkel? – kérdezte Brawne Lamia, miközben beleszúrta a villáját az utolsó szelet csokoládés sajttortába.

Weintraub gyengéden megérintette alvó kisbabája tarkóját.

– Szokatlan időket élünk – mondta. – Mivel mi a Hegemónia lakosságának azon 0,01 százalékába tartozunk, amely a Háló helyett inkább a csillagok között utazik, közelmúltunk különböző korszakait képviseljük. Vegyünk például engem! Hatvannyolc szabványéves vagyok, ám az utazásaim során összegyűlt időcsúszások miatt ez a hatvannyolc életév akár több mint száz évet is felölelhet a Hegemónia történelméből.

– Hát aztán? – kérdezte a mellette ülő nő.

Weintraub egy kézmozdulattal végigmutatott az asztal körül ülőkön.

– Mi heten különböző időszigeteket és nézőpontóceánokat testesítünk meg. Vagy hogy egy adekvátabb párhuzammal éljek: mindegyikünk birtokolja egy kirakós egy-egy darabkáját, és ezt a kirakóst azóta nem tudta senki megfejteni, hogy az emberiség először a Hyperionra lépett. – Weintraub megvakarta az orrát. – Egy rejtéllyel állunk szemben – folytatta –, és őszintén szólva, engem izgalomba hoznak a rejtélyek, még akkor is, ha ezen a héten élvezhetem őket utoljára. Nem bánnám, ha a végén egy cseppet tisztábban látnánk, de ha nem sikerül, akkor megelégszem azzal, hogy megpróbáltuk összerakni a kirakóst.

– Egyetértek – közölte érzelemmentesen Het Masteen. – Eddig ugyan nem merült fel bennem, de bölcs gondolat megosztani egymással történeteinket, mielőtt szembenézünk a Shrike-kal.

– De mi a garancia, hogy nem fogunk hazudni? – kérdezte Brawne Lamia.

– Semmi – vigyorgott Martin Silenus. – Ez benne a szép.

– Bocsássuk szavazásra a dolgot – javasolta a Konzul. Eszébe jutott, hogy Meina Gladstone meggyőződése szerint a társaságból valaki a Számkivetettek ügynöke. Vajon a történetek végighallgatása során leleplezi magát a kém? A Konzul megmosolyogtatónak találta a gondolatot, hogy egy kém ennyire ostoba legyen.

– Mégis, ki döntött úgy, hogy demokráciásdit játsszunk? – kérdezte szárazon Kassad ezredes.

– Jobb, ha a demokráciát választjuk – felelte a Konzul. – Hogy érvényesíthessük egyéni céljainkat, csapatunknak együtt kell megérkeznie a Shrike fennhatóságába. Szükségünk lesz valamiféle döntéshozó mechanizmusra.

– Kinevezhetnénk egy vezetőt – vetette fel Kassad.

– Lószart – vágta rá kedélyesen a költő. Az asztal körül ülők közül mások is tiltakoztak az ötlet ellen.

– Rendben – vette vissza a szót a Konzul –, akkor hát szavazunk. Először is, döntsünk M. Weintraub felvetéséről, miszerint elmeséljük egymásnak, mi közünk volt a múltban a Hyperionhoz!

– Mindent vagy semmit – jegyezte meg Het Masteen. – Vagy mindegyikünk elmeséli a történetét, vagy egyikünk sem. Alávetjük magunkat a többség akaratának.

– Egyetértek – helyeselt a Konzul. Egyszeriben kíváncsi lett a többiek történetére, miközben biztosra vette, hogy a sajátját soha nem fogja elmondani. – Ki szavaz a történeteink elmesélésére?

– Én – mondta Sol Weintraub.

– Én – következett Het Masteen.

– Simán – vágta rá Martin Silenus. – Még egy shote-i orgazmusfürdőben eltöltött hónap kedvéért sem hagynám ki ezt a kis bohózatot.

– Én is igennel szavazok – mondta saját meglepetésére a Konzul. – Ki szavaz ellene?

– Én – mondta Hoyt atya, de hangja erőtlen maradt.

– Én ezt baromságnak tartom – közölte Brawne Lamia.

A Konzul Kassadhoz fordult.

– Ezredes?

Fedmahn Kassad vállat vont.

– Akkor tehát négy mellette, kettő ellene, és egy tartózkodik – összegezte a Konzul. – Az igen szavazatoké a többség. Ki szeretné kezdeni?

Az asztal köré csend telepedett. Martin Silenus szorgalmasan körmölni kezdett egy kis füzetbe, majd amikor végzett, felpillantott, és több kisebb darabra tépte a papírlapot.

– Beszámoztam a papírfecniket egytől hétig – magyarázta. – Mi lenne, ha sorsolnánk, aztán a kihúzott számok sorrendjében haladnánk?

– Kissé gyermeteg módszer, nem? – fintorgott M. Lamia.

– Gyermeteg kópé vagyok – válaszolta Silenus, és kéjenc mosolyt villantott. – Nagykövet úr – biccentett a Konzul felé –, kölcsönkérhetem azt a kalpagnak csúfolt aranyozott párnát a fejéről?

A Konzul átnyújtotta háromszögletű kalapját a költőnek, aki beledobta az összehajtogatott papírdarabkákat. A kalap körbejárt. Elsőként Sol Weintraub húzott, utolsónak Martin Silenus.

A Konzul széthajtogatta a papírfecnit, úgy, hogy senki más ne lássa. A hetes számot húzta. A felgyülemlett feszültség úgy távozott belőle, akár a levegő egy túlpumpált léggömbből. Könnyen lehet, érvelt magában, hogy majd közbejön valami, ami miatt nem kell elmondania a történetét. Vagy a háború minden elmélkedést okafogyottá tesz. Vagy a társaság beleun a történetekbe. Vagy meghal a király. Vagy a ló hal meg. Vagy megtanítja beszélni a lovat. Több whiskyt ma már nem iszom, fogadkozott magában.

– No, ki lesz az első? – érdeklődött Martin Silenus.

A kurta csendben a Konzul levelek rezzenését hallotta, de nem érezte a szelet.

– Én – árulta el Hoyt atya. A pap arcán a fájdalom alig leplezett elfogadása tükröződött; a Konzul korábban halálos beteg barátain látott efféle arckifejezést. Hoyt feltartotta a többieknek papírfecnijét, amire jól láthatóan egyes volt írva.

– Rendben – nyugtázta Silenus. – Kezdheti!

– Most? – rökönyödött meg a pap.

– Miért ne? – vont vállat a költő. Silenuson alig látszott, hogy az utolsó cseppig megivott legalább két üveg bort; csupán pirospozsgás arca vett fel egy fokkal sötétebb árnyalatot, és szemöldöke ívelt démonibban homlokán. – Maradt még pár óránk a földre szállásig. Ami engem illet, én majd csak akkor alszom ki a fagyasztás fáradalmait, ha már biztonságban földet értünk, és elfoglaltuk szállásunkat a primitív bennszülöttek között.

– A barátunk felvetése jogos – szólt halkan Sol Weintraub. – Ha valóban el akarjuk mesélni történeteinket, akkor az volna a kulturált, ha ezt mindennap vacsora után tennénk.

Hoyt atya sóhajtott, majd felállt.

– Egy perc türelmet – mondta, s azzal elhagyta az étkezőteraszt.

Teltek-múltak a percek, míg végül Brawne Lamia megszólalt:

– Vajon inába szállt a bátorsága?

– Nem – válaszolta Lenar Hoyt, aki éppen ekkor bukkant elő a sötétségből a főlépcsőként funkcionáló, fából épült mozgólépcső tetején. – Csak szükségem volt ezekre. – Két kicsi, pecsétfoltos jegyzetfüzetet ejtett le az asztalra, majd elfoglalta a helyét.

– Hékás, nem ér imakönyvből mesélni! – tiltakozott Silenus. – Tessék szépen a saját fantazmagóriájával előállni, Mágus!

– Fogja már be a száját, az isten szerelmére! – rivallt rá Hoyt. Végigsimított az arcán, majd megérintette a mellkasát. A Konzul aznap este már másodszor jegyezte meg magában, hogy egy súlyosan beteg ember ül mellette. – Sajnálom – kért elnézést Hoyt atya. – Ám ha el akarom mesélni a… a történetemet, akkor egyben másvalakinek a történetét is el kell mondanom. E naplók annak az embernek a tulajdonát képezték, aki miatt annak idején a Hyperionra jöttem… és aki miatt most visszatérek. – Hoyt nagy levegőt vett.

A Konzul megérintette a naplókat. Kormosak és égettek voltak, mintha tűzvészből menekítették volna ki őket.

– A barátjának elég régimódi az ízlése – mondta –, ha kézzel írott naplót vezet.

– Igen – felelte Hoyt. – Ha mindenki készen áll, akkor elkezdem. – Az asztaltársaság egyként bólintott. Az étkezőterasz alatt a kilométernyi hosszú, élőlény hajtotta bárkafa lassan úszott a hideg éjszakában. Sol Weintraub kiemelte alvó gyermekét a hordozóból, és óvatosan lefektette a padlóra, a széke közelében leterített párnázott gyékényszőnyegre. Levette a komlogját, a szőnyeg mellé helyezte, és fehér zajra állította a tárcsát. A hasán fekvő egyhetes csecsemő békésen szundikált.

A Konzul mélyen hátradőlt, amíg meg nem látta a Hyperion kékeszöld csillagát. Ahogy figyelte, olyan érzése támadt, mintha egyre nagyobbra és nagyobbra nőne. Het Masteen előrehúzta a kámzsáját, míg végül teljesen árnyékba borult az arca. Sol Weintraub pipára gyújtott. Mások elfogadtak még egy csésze kávét, és kényelmesen elhelyezkedtek a székükben.

Úgy tűnt, hogy a hallgatóságból Martin Silenus várja a legmohóbban és legizgatottabban a történetet. Előrehajolt, és azt suttogta:

„Így szólt: »Mivel nekem kell kezdenem a tréfát,
Isten nevében, legyen! Figyeljetek tehát történetemre.«
Mi lovagoltunk, újra útra kelve, s belefogott történetébe,
víg arccal kezdett nekünk mesélni – így:”[2]

A PAP TÖRTÉNETE:
„AZ EMBER, AKI ISTENT KIÁLTOTT”

– Néha vékony határ választja el az ortodox hitbuzgalmat a hitehagyástól – mondta Lenar Hoyt.

Így kezdődött hát a pap története. Később, amikor a Konzul a komlogjába diktálta a történetet, folytonos egészként emlékezett rá, az elakadások, a berekedő hang, az újrakezdések és a kisebb ismétlések – vagyis az emberi beszéd ősidők óta meglévő tökéletlenségei nélkül.

Lenar Hoyt a katolikus Pacem bolygón született, és ott is nevelkedett. Fiatal pap volt, még csak nemrég szentelték fel, amikor megkapta első külvilági megbízatását: neki kellett elkísérnie a nagytiszteletű Paul Duré atyát csendes száműzetése helyszínére, a Hyperion nevű gyarmatbolygóra.

Egy másik időben Paul Duré atyából minden bizonnyal püspök lett volna, sőt talán még pápává is választják. A magas, vékony, aszketikus férfi ősz haja magas, nemes homlokot keretezett, tekintetébe pedig a világban tapasztaltak könyörtelensége nyomán beköltözött a fájdalom. Paul Duré Szent Teilhard követője volt, emellett pedig archeológus, etnológus és jeles jezsuita teológus. Annak ellenére, hogy a hanyatló katolikus egyház félig elfeledett szektává satnyult, amelyet csupán különcsége és a hegemóniai élet főáramától való elszigeteltsége miatt tűrtek meg, a jezsuita logika mit sem vesztett éléből. Ahogyan Duré atya sem vesztette el meggyőződését, hogy az emberiség továbbra is csak a szent, apostoli, katolikus egyháztól remélheti az öröklét elérését.

Kisfiú korában Lenar Hoyt félistenként nézett fel Duré atyára. Néha futólag megpillantotta azon ritka alkalmak valamelyikén, amikor az idősebb férfi ellátogatott az előkészítő papneveldébe, vagy amikor – erre még ritkábban került sor – a leendő szeminarista utazott Új-Vatikánba. Később aztán, Hoyt szeminaristaévei alatt Duré atya fontos ásatáson vett részt a szomszédos Armaghast bolygón az egyház finanszírozásában. A jezsuita pap néhány héttel Hoyt felszentelése után érkezett haza. Visszatérését baljós csend övezte. Új-Vatikán legmagasabb köreit leszámítva senki sem tudta, hogy pontosan mi történt, de a rossz nyelvek kiátkozásról sugdolóztak, sőt felröppent a hír, hogy még a Föld halálát követő zűrzavaros időszak óta, négyszáz esztendeje szunnyadó Szent Inkvizíciót is felélesztik, és beidézik elé Duré atyát.

Ehelyett Duré atya kérvényezte, hogy helyezzék át a Hyperionra, egy bolygóra, amiről a legtöbben csak az onnan eredő bizarr Shrike-szekta miatt hallottak. Hoyt atyát választották kísérőjéül. Hálátlan feladat várt rá: útitársként a növendék, a pesztra és a kém legrosszabb tulajdonságait kellett ötvöznie, és még azzal sem vigasztalhatta magát, hogy felfedezhet egy új világot. Hoyt utasítása ugyanis úgy szólt, hogy kísérje el Duré atyát a hyperioni űrkikötőig, majd azonmód szálljon is vissza a hazatérő perdhajóra. A püspökség lényegében a következőket kínálta Lenar Hoytnak: húsz hónapos kriogén transz; néhány hetes rendszeren belüli utazás az átkelés kezdetén és végén; valamint olyan mértékű időcsúszás, amitől a Pacemre visszatérve nyolcéves lemaradásba fog kerülni hajdani osztálytársaival szemben a vatikáni karrierért és a missziós kihelyezésekért folyó versenyben.

Lenar Hoyt, az engedelmes szolga, a fegyelemre nevelt nebuló kérdés nélkül vállalta a küldetést.

Szállítóhajójuk egy kiöregedett perdhajó, a HS Nágya Oleg volt. A himlőhelyes fémteknő nem tudott mesterséges gravitációt teremteni, amikor állt a hajtómű, nem voltak rajta kilátóablakok, és az egyetlen fedélzeten végezhető szabadidős tevékenységet a stimszimek adatlinkre csatlakoztatása jelentette, ami csak arra volt jó, hogy az utasok ne keljenek fel függőágyukból és kriogén díványaikról. Miután az utasok – főleg külvilági munkások, harmadosztályú turisták, valamint színfolt gyanánt egy-két kultuszimádó és leendő Shrike-áldozat – felébredtek a transzból, végig ugyanazokon a függőágyakon és díványokon aludtak, újrafeldolgozott ételt ettek a jellegtelen kantinban, és az idő legnagyobb részét azzal ütötték el, hogy megpróbálták elviselni az űrbetegséget és az unalmat, ami a kiperdülésüket követő tizenkét napos zérógravitációs, Hyperionig tartó repüléssel járt.

Hoyt atya nem sokat tudott meg Duré atyától néhány napig tartó kényszerű összezártságuk alatt, az idős papot száműzetésre késztető armaghasti eseményekről pedig a világon semmit. A fiatal pap komlogimplantja segítségével minden létező és elérhető adatot lehívott a Hyperionnal kapcsolatban, és a leszállás előtt három nappal Hoyt atya már kisebbfajta Hyperion-szakértőnek tartotta magát.

– Találtam forrásokat, amelyek szerint egykor katolikusok jöttek a Hyperionra, de arról nincs említés, hogy van-e itt egyházmegyénk – fejtegette az egyik este Hoyt, miközben Duré atyával zérógravitációs függőágyaikban pihentek. Útitársaik erotikus stimszimeikre hangolódva heverésztek. – Jól sejtem, hogy ön missziós munkát fog odalent végezni?

– Egyáltalán nem – válaszolta Duré atya. – A hyperioni jóemberek sosem próbálták rám erőszakolni vallási nézeteiket, így hát én sem látom okát, miért kéne hittérítéssel megsértenem őket. Igazából, hogyha minden jól megy, a déli kontinensre, Aquilába utazom, majd onnan megkísérlek behatolni a szárazföld belsejébe. De nem misszionáriusként. Az a tervem, hogy felállítok egy etnológiai kutatóközpontot a Farkastorok mellett.

– Kutatóközpontot? – visszhangozta meglepetten Hoyt atya. Lehunyta a szemét, és bekapcsolta az implantját. Megint Duré atyára nézett, és így szólt: – De hiszen a Farktoll-fennsíknak az a része lakatlan, atyám. A lángerdők miatt az év nagy részében teljesen megközelíthetetlen.

Duré atya elmosolyodott, és bólintott. Nem hordott implantot, ősi komlogját pedig az út teljes időtartama alatt a poggyászában tartotta.

– Nem teljesen megközelíthetetlen – mondta halkan. – És nem teljesen lakatlan. Ott élnek a bikurák.

– A bikurák. – Hoyt atya behunyta a szemét. – De hát a bikurák népe csupán legenda! – szólalt meg végül.

– Hmmm – dünnyögte Duré atya. – Kérd ki a Mamet Spedling kereszthivatkozást!

Hoyt atya újból becsukta a szemét. Az Általános Mutatóból megtudta, hogy Mamet Spedling, a Reneszánsz Ifjú-i Shackleton Intézet tagja jelentéktelen felfedező volt. Spedling úgy másfél szabványévszázada rövidke jelentést küldött az intézetnek, amelyben beszámolt róla, hogy az akkoriban megalapított Port Romance-ből elindulva utat tört magának a szárazföld belsejébe: átkelt az azóta már lecsapolt és plasztikgyapot-ültetvénnyé alakított lápvidékeken, egy igen ritka csendes periódust kihasználva áthatolt a lángerdőkön, és megmászta a Farktoll-fennsíkot, mígnem rátalált a Farkastorokra és egy kis létszámú emberi törzsre, amely megfelelt a legendás bikurák népéről szóló leírásoknak. Spedling szűkszavú beszámolójában felállított egy hipotézist, amely szerint ezek az emberek egy háromszáz évvel korábban eltűnt csírahajó-kolónia túlélői. Olyan csoportot írt le, amely magán viseli a klasszikus retrográd kultúrák rendkívüli elszigeteltségből, beltenyészetből és visszafejlődésből fakadó összes tipikus jellemzőjét. Vagy ahogy Spedling fogalmazott a maga korlátolt stílusában: „(…) kevesebb mint két napot töltöttem még csak itt, de már most világosabb a napnál, hogy a bikurák olyan ostobák, tompák és sötétek, hogy kár vesztegetni rájuk az időt és a papírt.” Mint kiderült, a lángerdők időközben éledezni kezdtek, úgyhogy Spedling nem is pazarolt több időt felfedezése tanulmányozására, és sietve a tengerpart felé vette az irányt. Három hónapjába, négy bennszülött teherhordójába, teljes felszerelésébe és összes feljegyzésébe, valamint bal karjába került, hogy ki tudjon menekülni a „csendes” erdőből.

– Te jóisten – suttogta Hoyt atya függőágyában fekve a Nágya Olegen –, miért pont a bikurák?

– Miért ne? – hangzott Duré atya jámbor válasza. – Nagyon keveset tudni róluk.

– A Hyperionról egészében véve is nagyon keveset lehet tudni – szállt vitába vele a fiatal pap. Kezdett ingerült lenni. – Mit szólna például a Kantár-hegységtől északra található Időkriptákhoz és a legendás Shrike-hoz az Equuson? – vetette fel. – Mindkettő híres!

– Pontosan – válaszolta Duré atya. – Lenar, szerinted hány tudományos cikket írtak már eddig a kriptákról és a Shrike nevű teremtményről? Százat? Ezret? – A koros pap megtömködte dohánnyal és meggyújtotta pipáját. Nem kis teljesítmény zéró gravitációban, gondolta Hoyt. – Azonfelül – folytatta Paul Duré –, még ha létezik is a Shrike, nem emberi lény. Engem az emberek vonzanak.

– Megértem – forgatta fel Hoyt atya mentális arzenálját döntő érvek után –, de a bikurák rejtélye annyira… kisszerű! A legjobb esetben rátalál majd pár tucat bennszülöttre, aki olyan felhős, füstös és… jelentéktelen térségben él, hogy még a gyarmatbolygó saját térképműholdjai sem vették észre. Miért őket választja, amikor nagyszabású rejtélyeket is tanulmányozhatna a Hyperionon? Mondjuk, a labirintusokat! – Hoyt egészen kivirult. – Tudta, hogy a Hyperion egyike a kilenc labirintusbolygónak, atyám?

– Hogyne tudnám. – Duré atya bizonytalan körvonalú füstkaréjt fújt, amit aztán a légáramlatok folyondárokká és folyamokká szabdaltak szét. – De a labirintusok már kitermelték a maguk kutatóit és hódolóit a Hálóban, Lenar. És mióta is vannak ott… meg a másik nyolc bolygón… az alagutak? Félmillió szabványéve? Ha nem csal az emlékezetem, van az már háromnegyedmillió is. Nem vész el a titkuk. Ellenben, vajon meddig marad még fent a bikurák kultúrája, mielőtt beolvadnának a modern gyarmati társadalomba, vagy ami sokkal valószínűbb, a külső körülmények eltörölnék őket a föld színéről?

Hoyt vállat vont.

– Talán már nem is léteznek. Sok víz lefolyt már a Tethysen, amióta Spedling rájuk talált, és nem érkezett róluk más, megerősített hír. Ha a törzsük kihalt, akkor az ideutazással járó időcsúszás és kínkeserves munka mind-mind kárba vész.

Paul Duré erre csak annyit felelt:

– Pontosan. – S zavartalanul pöfékelt a pipáján.

Az utolsó közösen eltöltött órában, a bolygó felszínére tartó landolókompon történt aztán, hogy Hoyt atya röpke pillanatra betekintést nyert útitársa gondolataiba. A Hyperion korongjának széle már órák óta fehéren, zölden és lazúrkéken izzott felettük, amikor a rozoga komp hirtelen belerepült a légkör magas rétegeibe: rövid időre lángnyelvek borították el az ablakot, majd hatvan kilométerrel alattuk fekete viharfellegek és csillagfényes tengerek tárultak a szemük elé. Némán repültek tovább, miközben a hyperioni napfelkelte fény-árnyék határvonala jelenésszerű fényhullámként robogott feléjük.

– Csodálatos – suttogta Paul Duré sokkal inkább maga elé, mintsem ifjú útitársának. – Csodálatos. Az ilyen pillanatokban úgy érzem, képes vagyok felérni ésszel… vagy legalábbis halvány fogalmam támad róla… hogy micsoda áldozatot jelenthetett Isten fiának az Ember fiává válni!

Hoyt akkor szerette volna megbeszélni, mit értett ezalatt a másik, de a gondolataiba merült Duré atya csak bámult kifelé az ablakon. Tíz perccel később leszálltak a Keats Bolygóközi Űrkikötőben, Duré atyát pedig rövidesen elsodorta a vámvizsgálat és a poggyászkiadás forgataga, hogy aztán húsz perccel később egy végtelenül csalódott Lenar Hoyt repüljön ismételten az űr és a Nágya Oleg felé.

– Saját időszámításom szerint öt hét múlva értem haza a Pacemre – mondta Hoyt atya. – Nyolc évem veszett oda mindörökre, ám valamiért sokkal mélyebb veszteséget éreztem, mint amit ez az egyszerű tény jelentett. A püspök közvetlenül az érkezésem után arról tájékoztatott, hogy semmi hír nem érkezett Paul Duréról négyéves hyperioni tartózkodása alatt. Új-Vatikán kisebb vagyont költött fénysürgönyváltásokra, de sem a gyarmati hatóságok, sem a keatsi konzulátus nem tudott információval szolgálni az eltűnt pap hollétéről.

Hoyt szünetet tartott, hogy igyon egy korty vizet.

– Emlékszem a keresésére – szólalt meg a Konzul. – Én magam persze sosem találkoztam Duréval, de minden tőlünk telhetőt megtettünk, hogy a nyomára bukkanjunk. Theo, a helyettesem az évek folyamán rengeteg energiáját ölte bele az eltűnt egyházfi ügyének megoldásába. Érkezett néhány egymásnak ellentmondó bejelentés, miszerint szemtanúk látták Port Romance-ben, de ezt leszámítva nyomtalanul eltűnt. Ráadásul ezek a bejelentések még közvetlenül az érkezése utáni hetekre vonatkoztak, évekkel korábbra. Több száz ültetvényről tudtunk a szárazföldön, ám azokat nem lehetett rádión vagy kommsávon elérni – elsősorban mert plasztikgyapot mellett titokban kábítószert is termesztenek. Feltehetőleg sosem beszéltünk a megfelelő ültetvény munkásaival. Azt mindenesetre tudom, hogy amikor eljöttem, Duré atya ügyét még mindig lezáratlannak tekintették.

Hoyt atya bólintott.

– Én egy hónappal azután szálltam le Keatsben, hogy az utódja átvette az ön helyét a konzulátuson. A püspök alig tért magához, amikor önként jelentkeztem, hogy visszatérjek. Még maga Őszentsége, a pápa is fogadott. Kevesebb mint hét helyi hónapot töltöttem a Hyperionon. Mire elindultam haza a Hálóba, mindent megtudtam Duré atya sorsáról. – Hoyt megkocogtatta ujjával az asztalon lévő két pecsétes könyvecskét. – Ha végig akarom mondani a történetem – folytatta elfúló hangon –, akkor ahhoz fel kell olvasnom ezekből néhány részletet.

Az Yggdrasill bárkafa úgy fordult, hogy a hajótörzse eltakarta a napot. Az utasok arra számítottak, hogy az étkezőterasz és a köré hajló lombsátor éjszakai sötétségbe borul, ám ahelyett, hogy néhány ezer csillag pettyezte volna az égboltot – mint egy bolygó felszínéről nézve –, a szó szoros értelmében egymillió nap ragyogott fel az asztalt körülülő társaság felett, mellett, alatt. Most már tisztán látszott a Hyperion gömbje; olyan észvesztő iramban száguldott feléjük, mint egy halálhozó rakéta.

– Olvasson! – adta meg a végszót Martin Silenus.

PAUL DURÉ ATYA NAPLÓJÁBÓL:

1. nap:

Kezdetét veszi hát száműzetésem.

Kicsit tanácstalan vagyok a tekintetben, hogy milyen időszámítást használjak új naplómban. A pacemi monasztikus naptár szerint Mi Urunk, Istenünk 2732. évében járunk, és tamáshó 17-ét írjuk. A hegemóniai szabvány-időszámítás szerint ma K. u. 589. október 12-e van. A Hyperionon úgy tartják – legalábbis ezt mesélte nekem az összeaszott kis portás a régi hotelben, ahol megszálltam –, hogy lycius 23-át írjuk (lycius az itteni hét, negyvennapos hónap közül a legutolsó), az év pedig vagy l. l. u. 426. (vagyis landolókomp lezuhanása után 426.), vagy Bús Vili király uralkodásának százhuszonnyolcadik éve – hozzáteszem, Bús Vili ezen időszak mintegy száz évében nem is volt hatalmon.

A fenébe az egésszel! Legyen ez a nap száműzetésem első napja! Kimerítő nap. (Furcsa dolog több hónapnyi alvás után fáradtnak lenni, de állítólag gyakran reagálnak így a transzból ébredők. A sejtjeim még akkor is megérzik a több hónapos utazás fáradalmait, ha én nem emlékszem rájuk. Fiatalkoromban mintha nem merített volna ki ennyire egy-egy utazás.)

Furdal a lelkiismeret, amiért nem ismertem meg közelebbről az ifjú Hoytot. Derék fiúnak tűnik: tisztességgel bemagolt káté, csillogó tekintet. Nem a hozzá hasonló fiatalok hibája, hogy az egyház a végnapjait éli. Csak hát, a rájuk jellemző boldog naivitás már nem képes megfékezni az egyház – jelek szerint elrendeltetett – feledésbe merülését.

Nem mintha az én közreműködésem javított volna a helyzeten.

Az ereszkedő landolókompról káprázatos látvány nyílik új világomra. A három kontinens közül kettőt – Equust és Aquilát – jól láttam. A harmadikat, Ursát onnan nem lehetett kivenni.

Földre szállás Keatsben, majd többórás küzdelem, mire átjutok a vámon, és földi közlekedéssel elindulok a városba. Zavaros képek: északon a kékes párában reszkető hegyvonulat, narancs- és citromsárga erdővel borított előhegység, zöldeskék alaprétegű, fátyolos égbolt, és a paceminél kisebb, de ragyogóbban sütő nap. Távolról még élénknek tűnnek a színek, ám mikor közelebb érek, széthullanak és szertefoszlanak, mint egy pointillista palettáján. Bús Vili király hatalmas szobra, amelyről már oly sokat hallottam, meglepetésemre csalódást okozott. Az autópályáról nézve nyersnek és elnagyoltnak tetszett: királyi figurára számítottam, ehelyett egy sebtében elkészített, a sötét hegyekből vésett vázlatot kaptam. De közben az is igaz, hogy igen vészjóslón magasodik e fölé a félmillió lakost számláló düledező város fölé, ami alighanem elnyerte volna a neurotikus költőkirály tetszését.

Első benyomásaim alapján maga a város két részre különíthető: a szélesen terpeszkedő nyomornegyedek és italmérések útvesztőjére, amit a helyiek Jacktownnak neveznek, és magára a csiszolt kövű, mesterkélten steril Keatsre, amit más néven Óvárosnak hívnak – jóllehet csupán négyszáz éve épült. Nemsokára majd megtekintem a nevezetességeket.

Egy hónapig terveztem Keatsben maradni, de legszívesebben azon nyomban tovább indulnék. Ó, monsignore Edouard, bárcsak látnál most! Bűnhődöm, de bűnbánat sehol. Magányosabb vagyok, mint valaha, miközben furcsamód megelégedésemre szolgál újsütetű számkivetettségem. Ha a hitbuzgalmam okozta múltbéli túlzásaimért azt szabták ki büntetésül, hogy kitaszíttassak az elhagyatottság hetedik körébe, akkor keresve sem lehetne jobb helyet találni a Hyperionnál. Megtehetném, hogy hagyom a csudába önszántamból választott missziómat és a messzi bikurákat (léteznek egyáltalán? ma este úgy hiszem, nem), és beérem annyival, hogy hátralévő életemet eme elmaradott bolygó parlagi fővárosában élem le. Száműzetésem így is teljes volna.

Ah, Edouard! Gyerekkori barátom, osztálytársam (bár én soha nem voltam olyan briliáns, sem olyan ortodox, mint te), s most társam az öregkorban! Csakhogy te mostanra négy évvel bölcsebb lettél nálam, míg én maradtam ugyanaz a csintalan, megátalkodott kisfiú, akire emlékszel. Imádkozom, hogy jó egészségben légy, és hogy imádkozz érettem!

Kimerültem. Megyek aludni. Holnapi tervek: városnézés Keatsben, jókat enni, és megszervezni az utazást délre, Aquilába.

5. nap:

Keatsben van egy katedrális. Jobban mondva, csak volt. Már vagy kétszáz éve üresen áll, romokban hever. Kereszthajója felett csak a zöldeskék ég húzódik; egyik nyugati tornya torzóban maradt, a másik pedig szedett-vedett kövek és rozsdás vasbetétek csontvázhéjaként meredezik.

Véletlenül bukkantam rá a katedrálisra, amikor a Hoolie folyó partján, a város egyik gyéren lakott területén kóboroltam elveszetten, ott, ahol az Óváros Jacktownná korhad. Az egymás hegyére-hátára emelt magas raktárépületek kavalkádja teljesen eltakarta a székesegyház romos tornyait; az ember mit sem sejtve befordul egy szűk zsákutcába, és íme, a szeme elé tárul a kibelezett katedrális a félig a folyóba omlott káptalanházzal és a Hidzsra utáni expanzionista időszak gyászos, apokaliptikus szobrainak maradványait himlőhelyekként hordozó homlokzatával.

Átvonultam az árnyékok és lehullott kőtömbök labirintusán a főhajóba. A pacemi püspökség nem említette, hogy a Hyperionon megjelent volna valaha a katolicizmus, nemhogy egy katedrális. Képtelenségnek tűnik, hogy a négyszáz évvel korábbi, szétszórtan élő csírahajó-kolónia fenn tudott tartani egy akkora gyülekezetet, amely már indokolttá tette egy püspök meglétét, hát még egy katedrálisét. És tessék, mégis itt volt.

Megtörtem a sekrestye árnyas békéjét. Tömjénfüstként ült meg a levegőben a gipszpor. Valahol fent, keskeny ablakokon át besütött a nap, és a két fénynyalábban porszemcsék táncoltak. Kisétáltam egy szélesebb napfényes részre, majd közelebb léptem a minden dekorációtól megfosztott, a rázuhanó faldaraboktól lepattogzott és megrepedezett oltárhoz. Az egykor az oltár mögött, a keleti falon lógó nagy kereszt is ledőlt, és kerámiaszilánkokra törve hevert a kőtörmelék között. Önkéntelenül az oltár mögé léptem, felemeltem a karom, és belefogtam az eucharisztia liturgiájába. Cselekedetem nem hatott paródiaként, nem volt melodramatikus, nem rejlett mögötte szimbolizmus vagy hátsó szándék; csak egy pap automatikus reakciója volt, aki életének több mint negyvenhat évében csaknem mindennap misézett, és most szembe kellett néznie a lehetőséggel, hogy talán soha többé nem vehet részt a celebrálás megnyugtató rituáléjában.

Kisebbfajta döbbenettel tudatosult bennem, hogy gyülekezetem is van. Az öregasszony a negyedik padsorban térdepelt. Fekete ruhája és sálja tökéletesen beleolvadt az árnyékba, egyedül sápadt, ovális, ráncos, ősöreg arca lebegett testetlenül a sötétben. Meglepetésemben félbehagytam a konszekrálást. Az öregasszony egyenesen rám nézett, de volt valami a tekintetében, ami miatt – a távolság ellenére – azonnal láttam, hogy vak. Egy percig meg sem tudtam szólalni, úgy álltam ott, mint aki megkukult; az oltárt fürösztő poros fénytől hunyorogva egyszerre próbáltam magyarázatot lelni erre a kísértetszerű jelenésre és saját ittlétemre, tetteimre.

Amikor végül meg bírtam szólalni, és megszólítottam az öregasszonyt – a szavak visszhangot vertek a hatalmas csarnokban –, rájöttem, hogy már nincs a korábbi helyén. Hallottam csikorogni a talpát a kőpadlón. Valami megnyikordult, és a következő pillanatban messze az oltártól jobbra támadó éles fény megvilágította az öregasszony arcélét. A szemem elé kaptam a kezem a fénysugarak ellen, és botorkálva megindultam a törmeléken át az áldoztatórács egykori helye felé. Ismét az asszony után kiáltottam: megnyugtató szavakat intéztem hozzá, és győzködtem, hogy nem kell félnie, miközben nekem futkosott a hideg a hátamon. Gyorsan mozogtam, ám mire odaértem a főhajó eldugott sarkához, az asszonynak már csak hűlt helyét találtam. Aprócska ajtó nyílt az omladozó káptalanházra és a folyópartra. Nyoma sem volt az öregasszonynak. A sötét épületbe visszaérve szíves örömest elkönyveltem volna az egészet a képzeletem szüleményének, alvás és ébrenlét határán születő álomnak a hosszú, kényszerű kriogenikus álmatlanságban töltött hónapok után, ha nem találtam volna kézzelfogható bizonyítékot a jelenlétére. Odabent, a hűvös sötétségben magányos vörös fogadalmi gyertya pislákolt; aprócska lángját láthatatlan szellők és légáramlatok lebbentették meg.

Elegem van ebből a városból. Elegem van pogány beképzeltségéből és hamis történelméből. A Hyperion egy költő költészet nélküli bolygója, maga Keats pedig ízléstelen, művi klasszicizmus és agyatlan, robbanásszerű energia keveréke. Három zen gnosztikus gyülekezet és négy nagy muszlim mecset volt a városban, ám a városlakók valódi istenei más imaházakban rejtőztek: a megszámlálhatatlanul sok szalonban és bordélyházban, a délről érkező plasztikgyapot-szállítmányokat elosztó irdatlan nagy piactereken és a Shrike-szekta templomaiban, ahol elveszett lelkek bujtatják öngyilkosságra késztető reménytelenségüket sekélyes miszticizmus védőpajzsa mögé. Az egész bolygó bűzlik a reveláció nélküli miszticizmustól.

Pokolba vele!

Holnap délnek veszem az irányt. Ugyan akadnak ezen az abszurd bolygón is suhanók és más légi járművek, úgy tűnik, az átlagember nem veheti igénybe ezeket. Ő csak kétféleképpen utazhat ezek között az átokverte sziget méretű kontinensek között: hajóval – ami a beszámolók szerint egy örökkévalóságig tart – vagy a Keatsből hetente egyszer induló óriási utasszállító léghajóval.

Holnap korán reggel indulok. Léghajóval megyek.

10. nap:

Állatok.

A bolygóra érkező első csapatnak minden bizonnyal állatkomplexusa volt. Ló, Medve, Sas. Három napig Equus keleti partja mentén, a Sörény nevezetű, erősen tagolt partvidék felett vánszorogtunk dél felé. Az utolsó napot azzal töltöttük, hogy egy rövid szakaszon átkeltünk a Közép-tenger felett. Úti célunk egy Macskaföld nevű nagy sziget volt. A mai nap folyamán a sziget „fővárosában”, Felixben megszabadulunk az utasok és a rakomány egy részétől. Amennyire innen, a sétafedélzetről és a kikötőtoronyból látom, legfeljebb ha ötezer ember élhet ebben a véletlenszerű viskó- és barakkrengetegben.

A léghajó ezután tovább araszol majd nyolcszáz kilométeren át egy kisebb szigetcsoport, a Kilenc Farok mentén, aztán ugrik egy merészet az ismeretlenbe: hétszáz kilométernyi nyílt tenger és az egyenlítő felett fog áthaladni. Legközelebb már csak akkor látunk földet, amikor elérjük Aquila északnyugati partját, az úgynevezett Csőrt.

Állatok…

Járművünket „utasszállító léghajónak” nevezni a kreatív szemantika mintapéldája. A léghajó lényegében egy óriási emelőszerkezet, amelynek gigászi rakterében egy az egyben ki lehetne vinni a tengerre Felix városát, és még melléférne néhány ezer plasztikgyapotbála is. Mindeközben a kevésbé fontos szállítmány – mi, utasok – oda vackoljuk be magunkat, ahova tudjuk. Én magam felszereltem egy függőágyat a tat felőli rakodóhíd közelében, és egész kényelmes kis odút alakítottam ki a személyes holmimmal és a három ormótlan, expedíciós felszerelésemet tároló utazóládával. Telekszomszédaim egy nyolcfős család – bennszülött ültetvényes munkások, akik a maguk félévente esedékes keatsi bevásárlóexpedíciójáról térnek vissza –, és noha a ketrecben tartott disznóik hangjával és bűzével, valamint az étkezési hörcsögeik nyüszítésével már megbarátkoztam, szerencsétlen, megzavarodott kakasuk szűnni nem akaró veszett kukorékolása egyes éjszakákon meghaladja a tűrőképességem.

Állatok!

11. nap:

Ma este Heremis Denzel polgárral, egy Endymion közeli, telepesek számára létesített főiskola nyugalmazott professzorával költöttem el vacsorámat a sétafedélzet feletti szalonban. Tőle tudom, hogy a Hyperionra érkező első csapatnak nem is volt állatkomplexusa; a három kontinensnek nem Equus, Ursa és Aquila, hanem Creighton, Allensen és Lopez volt a hivatalos neve. Kiderült továbbá, hogy ezzel a Földmérő Szolgálat három közepes beosztású hivatalnoka előtt kívántak tisztelegni. Akkor már inkább az állatkomplexus! Most vacsora után vagyok. Egyedül nézem a naplementét a külső sétafedélzetről. Az elülső rakodóegység itt szélfogóként védi a folyosót, így csak enyhe, sós szellőt érzek. Fölöttem ível a léghajó narancs-zöld fala. Szigetek között járunk; az élénk lazúrkék tenger alatt zöldellő sávok húzódnak, ellentettjét adva az égbolt tónusainak. A Hyperion alulméretezett napjának utolsó sugarai égő korallokként lobbantják lángra a szórványosan lézengő bárányfelhőket. Néma csend honol, amit csak az elektromos turbinák alig hallható zúgása tör meg. Háromszáz méterrel alattunk egy irdatlan nagy, ördögrájaszerű tenger alatti teremtmény árnyéka tart lépést a léghajóval. Egy másodperccel ezelőtt kolibri méretű és színű, ám egy méter széles ökörnyálszárnyú rovar vagy madár rebbent elém, hogy öt méter messziről szemügyre vegyen, majd behúzott szárnnyal lebukott a tenger felé.

Edouard, ma este annyira magányos vagyok! Segítene, ha tudnám, hogy életben vagy, művelgeted a kertet, és éjszakába nyúlóan körmölsz a dolgozószobádban. Azt hittem, hogy utazásaim során majd újra feltámad bennem régi hitem Szent Teilhard Istenében, akiben egyesül az Evolúció Krisztusa, a Személyes, az Egyetemes, az En Haut és az En Avant, de elmaradni látszik e megújhodás.

Esteledik. Öregszem. Ha bűnömre, az armaghasti ásatás bizonyítékának meghamisítására gondolok, érzek valamit… bár még nem bűntudatot. De őexcellenciája Edouard, ha a tárgyi leletek valóban egy Krisztus-központú kultúra jelenlétére utaltak ott, hatszáz fényévnyire a Régi Földtől, csaknem háromszáz évvel azelőttről, hogy az emberiség elhagyta szülőbolygóját…

Valóban ily sötét bűnt követtem el azzal, hogy úgy értelmeztem egy felettébb ellentmondásos adatot, amivel még a mi életünkben feltámadt volna a kereszténység?

Igen. De azt hiszem, nem a tények meghamisítása, hanem egy sokkal súlyosabb bűn miatt. Azért, mert hittem a kereszténység megmenthetőségében. Az egyház haldoklik, Edouard, és a Szent Fának nemcsak az a hőn szeretett ága, amely mi vagyunk, hanem az összes többi oldalhajtása, sudára és elüszkösödött csökevénye is. Krisztus egész teste oly’ bizonyosan haldoklik, mint az én elhanyagolt testem, Edouard. Tudtuk jól Armaghaston, ahol a vérvörös nap pusztán port és halált borított be fényével. Tudtuk jól azon a hűvös, zöld nyáron, amikor a főiskolán letettük első fogadalmainkat. Tudtuk jól kisfiúként Villefranche-sur-Saone csendes játszóterein. Tudjuk jól most is.

Besötétedett; kénytelen vagyok a felettem lévő fedélzet szalonjának ablakaiból kiszűrődő halovány fényben írni. Furcsa konstellációkba rendeződnek a csillagok. A Közép-tenger zöldes, beteges foszforeszkálással izzik az éjszakában. Délkeletre sötét tömeg húzódik a horizonton. Lehet, hogy egy vihar; lehet, hogy a szigetcsoport következő szigete, a harmadik „farok” a kilencből. (Melyik mitológiában szerepel kilencfarkú macska? Egy ilyet sem ismerek.)

A korábban látott madár – már ha madár volt egyáltalán – kedvéért imádkozom, hogy egy sziget, s ne pedig vihar felé közeledjünk.

28. nap:

Nyolc napja vagyok Port Romance-ben, és már három hullát láttam. Az első egy vízbe fúlt tetem, egy ember felpüffedt, fehér paródiája volt, amit a városban töltött első éjszakámon mosott ki a kikötőtorony mögötti iszapos lapályra a víz. A gyerekek kővel dobálták meg.

A második férfit a szemem láttára húzták ki egy metángépműhely leégett romjai közül a város szegénynegyedében, nem messze a szállodámtól. Hőségtől összezsugorodott teste a felismerhetetlenségig perzselődött; karja és lába abba az ökölvívópózba merevedett, amibe a tűzesetek áldozatai asznak össze, amióta világ a világ. Egész nap koplaltam, és szégyenkezve bevallom, hogy összegyűlt a nyál a számban, amikor a levegő megtelt az égett hús gazdag, zsíros szagával.

A harmadik férfit három méterre tőlem ölték meg. Éppen kiléptem a szállodámból a sárlepte deszkák útvesztőjére, amely a járda szerepét tölti be ebben a nyomorúságos városban, amikor lövések dördültek. Egy néhány lépéssel előttem haladó férfi megtántorodott, mintha megcsúszott volna a lába, értetlen arckifejezéssel hátrapördült felém, aztán belezuhant a sárba és szennyvízbe.

Háromszor lőttek rá valamiféle lőfegyverrel. Két golyó a mellkasába csapódott, a harmadik pedig a bal szeme alatt találta el. Hihetetlen, de még lélegzett, amikor odaértem mellé.

Gondolkodás nélkül kivettem kézitáskámból a stólámat, előkotortam a szenteltvizes üvegcsét, amit már oly’ hosszú ideje magamnál hordtam, és nekiláttam feladni az utolsó kenetet. Kisebb tömeg gyűlt össze körülöttem. Senki sem tiltakozott. A földre zuhant férfi egyszer megrándult, megköszörülte a torkát, mintha mondani akarna valamit, és meghalt. A tömeg még a holttest elszállítása előtt szétoszlott.

A halott középkorú, hirtelenszőke hajú és kissé túlsúlyos férfi volt. Nem volt nála semmiféle személyazonosító okmány, még egy világkártya vagy egy komlog sem. Hat ezüstérme lapult a zsebében.

Valami oknál fogva úgy döntöttem, hogy a nap hátralévő részében a holttest mellett maradok.

Az orvos, egy alacsony, cinikus férfi megengedte, hogy végignézzem a kötelező boncolást. Gyanítom, hogy sóvárgott a beszélgetés után.

– Ennyit ér ez az egész hóbelevanc – mondta, miközben felnyitotta a szerencsétlen férfi hasüregét, akár egy rózsaszín bőrtáskát, majd visszahajtotta és lerögzítette a bőr- és izomredőket, mint holmi félrehúzott sátorponyvát.

– Miféle hóbelevanc? – kérdeztem.

– Az élete – felelte az orvos, és előrehúzta a tetem fejbőrét, akár egy zsíros maszkot. – Vagy a magáé. Vagy az enyém. – Az egymást átfedő vörös és fehér izomkötegek elkékültek a járomcsont fölötti, csipkés körvonalú lyuk körül.

– Ennél többnek kell lennie – mondtam.

Az orvos értetlen mosollyal pillantott fel piszkos munkájából.

– Igazán? – kérdezte. – Kérem, mutassa meg! – Kiemelte a férfi szívét, és méregetni kezdte a kezében. – A Háló világainak szabadpiacán ez még megérne valamennyi pénzt. Vannak, akik nem tudják megfizetni, hogy mesterségesen előállított, klónozott szerveket tároljanak a spájzban, de annyira azért el vannak eresztve anyagilag, hogy ne kelljen szív hiányában meghalniuk. Itt a világ végén azonban ez csak hulladék.

– Ennél többnek – ismételtem különösebb meggyőződés nélkül. Eszembe jutott őszentsége XV. Orbán pápa nem sokkal a Pacemről való távozásom előtt tartott temetése. A Hidzsra előtti időkre visszavezethető szokásrend szerint a holttestet nem balzsamozták be: a Szentatyát a bazilika előcsarnokában készítették elő rá, hogy belehelyezzék az egyszerű fakoporsóba. Amíg segítettem Edouardnak és monsignore Freynek felölteni a merev holttestre a díszruhát, nem tudtam nem észrevenni barnuló bőrét és elernyedő száját.

Az orvos vállat vont, és befejezte az előzetes boncolást. A hivatalos vizsgálat gyanúsított és indíték híján hamar lezajlott. A meggyilkolt férfi személyleírását elküldték ugyan Keatsbe, ám az áldozatot másnap már el is temették egy a lapály és a sárga dzsungel közti szegények temetőjébe. Port Romance városa a Kans folyó torkolatánál fekvő árapályos, iszapos lapályig nyúló emelvények és deszkák útvesztőjére épített sárga varsafa tákolmányok rengetege. A folyó csaknem két kilométerre kiszélesedik itt, a torkolatnál, ahol a Toschahai-öbölbe ömlik, azonban csak néhány csatorna hajózható, és éjjel-nappal kotorják az iszapot. Éjszakánként álmatlanul fekszem olcsó hotelszobámban, a nyitott ablakomon behallatszik a kotrópöröly minden egyes, e hitvány város szívverését imitáló döndülése, a tengerparton megtörő hullámok távoli sustorgása és a víztelenítő szivattyúk zihálása. Nem tehetek róla, de ma este a város lélegzetvételeit hallván a meggyilkolt férfi megnyúzott arcát társítom hozzá. A társaságok működtetnek egy suhanókikötőt a város szélén, ahonnan munkásokat és készletutánpótlást szállítanak a szárazföld belsejébe, a nagyobb ültetvényekre, de nincs nálam annyi kenőpénz, amivel feljuthatnék az egyik fedélzetére. Jobban mondva, magamat még csak fel tudnám juttatni, de a három orvosi és tudományos felszereléssel teli utazóládámat már nem. Még mindig nagy a csábítás. A bikurák körében végzendő szolgálatom most abszurdabbnak és irracionálisabbnak tűnik, mint valaha, és egyedül az hajt továbbra is előre, árral szemben, hogy valami megmagyarázhatatlan oknál fogva szükségem van egy végcélra, és hogy egyfajta önsanyargató elszántsággal akarom teljesíteni önként vállalt száműzetésemet.

Két nap múlva egy folyami hajó indul felfelé a Kanson. Megvettem a hajójegyet, és holnap felpakolom rá a ládáimat. Nem lesz nehéz magam mögött hagyni Port Romance-t.

41. nap:

Az Emporotic Girandole folytatja lassú útját felfelé a folyón. Amióta két napja elhagytuk Melton’s Landinget, nem láttunk emberi életre utaló nyomot. A dzsungel most már tömör falként telepszik rá a folyópartra; mi több, a folyó harminc-negyven méter szélesre szűkülő szakaszain szinte teljesen körbenő minket. Az élénksárga fény folyékony vajként szűrődik át a Kans barnás vízfelszíne felett nyolcvan méterrel összefonódó lombkoronán és a páfránylevelek között. A középső utasszállító bárka rozsdás bádogtetején ülve lesem, hátha megpillanthatok végre egy teslafát. A közelben ücsörgő Vén Kady abbahagyja a faragcsálást, két foga között kiköp oldalra, és kinevet engem.

– Ilyen messzire lenn még nem lesznek lángfák – mondja. – Ha vónának, akkor hétszentség, hogy mán rég nem így nézne ki ez az erdő. Egész’ a Farktoll-fennsíkig föl kő’ érnie, hogy teslát lásson. Még az esőerdőből sem értünk ki, padre.

Minden délután esik. Nem, az eső túlontúl enyhe kifejezés. Nem fedi ezt a naponta lezúduló, a szárazföldet elfüggönyöző és a bárkák bádogtetejét fülsiketítő robajjal ostorozó özönvizet, amelynek köszönhetően egyre lassabban kapaszkodunk felfelé a folyón, míg végül olyan érzésem támad, mintha egy helyben állnánk. Úgy kell elképzelni, mintha a folyó minden délután függőleges zuhataggá válna, vízeséssé, amit meg kell másznunk, ha tovább akarunk jutni.

A Girandole viharvert, lapos tetejű uszály, amely úgy húzza maga után a köré kötött öt bárkát, ahogy egy fáradt édesanya a szoknyáján csüngő, lerongyolódott gyerekeket. Az ötből három emeletes bárka több-bálányi árut szállít a folyó mentén található néhány ültetvényre és településre; ott aztán majd elcserélik vagy eladják őket. A másik két bárka a folyón felfelé utazó bennszülöttek számára kínálja fel a szállás csalóka illúzióját, bár az a gyanúm, hogy némelyik utasnak a bárka az állandó lakhelye. Az én hálóhelyem egy padlóra dobott foltos gyékénnyel és falakon futkározó gyíkszerű rovarokkal büszkélkedhet.

Eső után mindenki a fedélzetre sereglik, hogy együtt nézzük a hűlő folyóról felszálló esti ködfátyolt. A nap java részében perzselő a hőség, és a magas páratartalomtól fullasztó a levegő. Vén Kady azt mondja, túl későn jöttem, és már nem fogok tudni átkelni a dzsungelen és a lángerdőkön a teslafák feléledése előtt. Majd elválik.

Ma este a köddel együtt felszállnak a folyó sötét felszíne alatt alvó holtak szellemei is. A magas fák szétoszlatják a délutáni felhőtakaró maradék foszlányait, és ismét beköltöznek a színek a világba. A sűrű erdő a szemem láttára úszik át krómsárgából áttetsző sáfrányszínre, aztán apránként okkersárgává, majd umbraszínűvé fakul, s végül elsötétedik. A Girandole fedélzetén Vén Kady meggyújtja a lámpásokat és a megsüppedt második emeletről lógó gyertyagömböket. Ezt aztán a komor dzsungel sem hagyhatja annyiban, és hervasztó, fakó foszforeszkálást kezd árasztani magából, miközben a sötétebb felső régiókban ágról ágra szálló parázsmadarak és ezer színben pompázó ökörnyálak válnak láthatóvá.

A Hyperion apró holdját ma este nem lehet látni, ám a bolygó – ahhoz képest, hogy milyen közel van a napjához – meglepően sok űrtörmeléken halad keresztül, ezért sűrű meteoresők világítják meg az éjszakai eget. Ma este különösen eseménydús az égbolt: a folyó szélesebb szakaszaira érve csillagokat összeszövő, ragyogó meteorcsóvák csipkézetét pillanthatjuk meg. A látvány egy idő után égetni kezdi a retinámat, ám a folyóra letekintve is ugyanaz az optikai kép verődik vissza a sötét víztükörről.

A keleti látóhatár egy ponton fényesen izzik. Vén Kady felvilágosít, hogy ezt a nagyobb ültetvények némelyikét fénnyel ellátó, bolygó körüli tükrök okozzák.

Túl meleg van, hogy visszatérjek a kabinomba. Vékony gyékényemet a bárkám tetejére terítem, és nézem a mennyei fényjátékot, miközben az összesereglett bennszülött családok kísérteties dalokat énekelnek saját argójukban, amit meg sem próbáltam elsajátítani. A bikurákra gondolok – milyen messze vannak még mindig! –, és furcsa nyugtalanság lesz úrrá rajtam.

Valahol az erdő mélyén egy rémült nő hangján felsikolt egy állat.

60. nap:

Érkezés a Perecebo-ültetvényre. Betegen.

62. nap:

Nagyon beteg vagyok. Láz, hullámokban rám törő reszketés. Tegnap egész nap fekete epét hánytam. Az eső fülsiketítő. Éjjelente bolygó körüli tükrök világítják meg fentről a felhőket. Mintha lángba borulna az ég. Nagyon magas a lázam.

Egy asszony gondoskodik rólam. Megfürdet. Túl rosszul vagyok, nincs erőm szégyenkezni. A haja sötétebb, mint a legtöbb bennszülötté. Keveset beszél. Sötét, kedves szemek.

Ó, istenem, hogy ilyen messze legyek beteg az otthonomtól!

Hatv

ittvár kifigyel bejönaz esőről vékony inge

szándékosan megkísért, tudja mivagyok a bőröm éget tűzben ég vékony pamut mellbimbók sötéten hozzátapadnak tudomhogykicsodák figyelnek, halom hallom a hangjuk éjszakánként méregben fürdetnek éget azt hiszik nem tudom de hallom az esőn túl is a hangjuk amikor a sikolyok elhalnak halnak halnak

A bőröm szinte teljesen eltűnt. alatta vörös érzem a lyukat az arcomban. ha megtalálom a golyót ki fogom köpni kiköpöm pököm. agnusdeiquitolispecattamundi miserer nobis misere nobis miserere

65. nap:

Köszönöm néked, ó, Uram, hogy megszabadítottál a betegségtől!

66. nap:

Ma megborotválkoztam. Már el tudtam vergődni a zuhanyzóig.

Semfa segített felkészülni az intéző látogatására. Nagydarab, goromba férfira számítottam, mint akiket az ablakból láttam a válogatótelepen dolgozni, ehhez képest csendes, kissé selypítő fekete férfival találkoztam. Rendkívül segítőkész volt. Tartottam tőle, hogy ki kell majd fizetnem a betegellátást, de az intéző biztosított róla, hogy nem kerül semmibe. Sőt mi több – ad mellém egy embert, aki majd felvisz a magasabban fekvő vidékre! Azt mondja, már az évszak végét tapossuk, de ha tíz napon belül el tudok indulni, akkor még a teslafák teljes feléledése előtt átjuthatunk a lángerdőn a Farkastorokhoz.

Az intéző távozása után leültem beszélgetni egy kicsit Semfával. Három hónapja halt meg a férje az ültetvényen egy aratási balesetben. Semfa Port Romance-ből jött ide; Mikellel kötött házassága megváltás volt a számára, és úgy döntött, inkább itt marad napszámosként, mintsem visszamenjen a városba a folyón. Nem hibáztatom érte.

Előbb masszírozás, aztán alvás. Újabban sokat álmodom édesanyámról. Tíz nap. Tíz nap múlva kész leszek elindulni.

75. nap:

Mielőtt nekivágnánk Tukkal, visszamegyek a teraszos földekre elbúcsúzni Semfától. Nem mondott sok mindent, de láttam a szemében, sajnálja, hogy elmegyek.

A pillanat hevében megáldottam és homlokon csókoltam. Tuk a közelben ácsorgott, és vigyorogva dülöngélt. Aztán a két málhásböszmét kötőféken vezetve útra keltünk.

Orlandi munkafelügyelő elkísért minket az út végéig, és utánunk integetett, ahogy rátértünk az aranyozott lombok közé vágott szűk ösvényre.

Domine, dirige nos.

82. nap:

Azok után, hogy egy héten át küszködtünk az ösvényen – miféle ösvényen? – az úttalan, sárga esőerdőben, azok után, hogy egy héten át másztunk felfelé, egészen a végkimerülésig a Farktoll-fennsík egyre meredekebb kaptatóján, ma reggel végre kiértünk egy sziklaszirtre, ahonnan egészen a Csőrig és a Közép-tengerig beláthattuk a hátunk mögött terpeszkedő dzsungelt.

A fennsíknak erről a pontjáról, majdnem háromezer méterrel a tengerszint felett lenyűgöző kilátás tárult elénk. Súlyos esőfellegek terültek el alattunk a Farktoll-dombság lábánál, ám a szürkésfehér felhőszőnyegben itt-ott támadó réseken a szemünkbe ötlött a lustán tekergő, Port R. és a tenger irányába tartó Kans, pamacsokban a krómsárga esőerdő, amelyen átverekedtük magunkat, és egy magenta színű folt messze keleten, ami – Tuk mindenesetre így esküdözött – a Perecebo melletti plasztikgyapotföldek alsó része. Késő este folytattuk utunkat hegynek fel, a szárazföld belseje felé. Tuk szemmel láthatóan ideges: fél, hogy a lángerdőben ér minket a teslafák feléledése. Próbálok lépést tartani, vonszolom magam után a súlyos terhekkel megrakott málhásböszmémet, és néma imákat mormolok, hogy eltereljem a gondolataimat a kínokról, fájdalmakról és a rossz előérzetről.

83. nap:

Ma már virradat előtt felszedelődzködtünk és elindultunk. A levegő füst és hamu szagát hordozza.

Döbbenetesen megváltozott itt, a fennsíkon a növényzet. Nyoma sincs az eddig mindenütt jelen levő varsafáknak és lombos chalmáknak. Először alacsony örökzöldek és örökkékek átmeneti sávján keltünk át, aztán újból felfelé kellett másznunk, ezúttal sűrűn növő mutáns csavarttűs fenyők és trinyárfák között, míg végül megérkeztünk a szó szoros értelmében vett lángerdőbe, a magas prométheusz-facsoportok, a keresztül-kasul kúszó főnixindák és a körben álló borostyánpislákok világába. Időnként fehér rostos, villás gazbesztek áthatolhatatlan cserjése állta utunkat, amiket Tuk igen szemléletesen így festett le: „mintha döglött órjásokat hantótak vóna itt fűdbe, és kilátszana pudvás dákójuk, ammán biztos”. Az idegenvezetőm elég érzékletesen tud fogalmazni.

Késő délutánra járt, amikor megláttuk az első teslafát. Az elmúlt fél óránk azzal telt, hogy megpróbáltunk keresztülcsörtetni az erdő hamulepte növénytakaróján, vigyázva, nehogy rátapossunk a koromfekete talajból bátran feltörő főnixhajtásokra és tűzkorbácsokra, amikor Tuk hirtelen megtorpant, és előremutatott.

A tőlünk fél kilométerre emelkedő teslafa legalább száz méter magas volt, másfélszer akkora, mint a legmagasabb prométheuszfák. Lombkoronája tövénél az energiatároló hólyag jellegzetes hagyma alakú kupolája dudorodott ki a törzséből. A hólyag felett sugárirányban széttartó ágakra tucatnyi nimbuszinda kúszott rá: ezüstösen, fémesen csillogtak a zöld-lazúrkék ég háttere előtt. Az egészről egy aranybrokát girlandokkal megszentségtelenített új-mekkai nagy muszlim mecset képe rémlett fel előttem.

– Húzzuk innét a málhásböszméket meg a valagunkat izibe! – morrant Tuk. Ragaszkodott hozzá, hogy ott, helyben átvegyük a lángerdőálló öltözékünket. Így hát a délután hátralévő részében és az este folyamán ozmózismaszkban és vastag, gumitalpú bakancsban, több réteg bőrszerű gammaruha alatt verejtékezve vánszorogtunk tovább. Mindkét málhásböszme idegesen viselkedett, a legkisebb zajra hegyezni kezdték hosszú fülüket. Még a maszkon keresztül is éreztem az ózon szagát; azokra a villanyvasutakra emlékeztetett, amelyekkel a Villefranche-sur-Saône-i lusta karácsony délutánokon játszottam gyerekkoromban.

Ma este olyan közel táborozunk le az egyik gazbesztcserjéshez, amilyen közel csak tudunk. Tuk megmutatta, hogyan kell felállítani a villámhárító bóják gyűrűjét, miközben szünet nélkül szörnyű jóslatokat kotyogott maga elé, és felhők reményében fürkészte az esti égboltot.

Mindennek dacára szerintem jól ki fogom aludni magam.

84. nap:

Hajnali négy óra – Szentséges Szűz Máriám! Három órája a világvége kellős közepén rekedtünk.

A robbanások – először még csak közönséges villámlás formájában – kevéssel éjfél után kezdődtek; legjobb meggyőződésünk ellenére félrehúztuk a sátorponyvát, és kikukucskáltunk megnézni a tűzijátékot. A pacemi, mátéhavi monszunesőkön edződve az első órában még nem tűnt különösebben rendkívülinek a villámcikázás és a villódzás; egyedül az nyugtalanított kissé, hogy a levegő kisüléseit a távoli teslafák csalhatatlan pontossággal gyűjtötték magukba. Az erdő behemótjai csakhamar már saját felgyülemlett energiájuktól ragyogtak és szikráztak, aztán egyszer csak – éppen amikor a szűnni nem akaró zaj ellenére elbóbiskoltam volna – elszabadult az igazi armageddon.

A heves teslafakitörés nyitányának első tíz másodpercében legalább száz elektromos kisüléscsóva szabadult el. Alig harminc méterrel mellettünk felrobbant egy prométheuszfa, és ötvenméteres körzetben lángoló tűzcsóvákat köpött a növénytakaróra. A villámhárító bóják izzottak, sziszegtek, és egymás után térítették el a parányi táborhelyünk felé ívelő kisüléseket. Tuk ordított valamit, de a dübörgő, ádáz égzengés minden emberi hangot elnyomott. Egy főnixlián a kipányvázott málhásböszmék közvetlen közelében lobbant lángra, mire az egyik halálra rémült állat – hiába volt megbéklyózva és bekötve a szeme – eltépte a kötőfékét, és keresztültrappolt a ragyogó villámhárító bóják gyűrűjén. Azon minutumban fél tucat villám csapott a szerencsétlen jószágba a legközelebbi teslafából. Egy őrült másodpercig esküdni mertem volna, hogy láttam felizzani az állat csontvázát a felforrósodó hústömeg alatt, aztán egy rándulással a levegőbe repült és semmivé foszlott.

Három órán át voltunk tanúi a világvégének.

Bár két bója kidőlt a sorból, a maradék nyolc megfelelően működött. Tukkal összebújtunk a sátor forró barlangjában; ozmózismaszkunk még éppen elegendő hűs oxigént szűrt át a túlhevített, füstös levegőből, hogy lélegezni tudjunk. Túlélésünket egyedül az aljnövényzet hiányának köszönhettük, valamint Tuknak, aki volt annyira talpraesett, hogy a többi célponttól távol és a leárnyékoló gazbesztcserjés közelében állította fel a sátrunkat – valamint a nyolc ötvözött szénszálas bójának, amely köztünk és az örökkévalóság között állt.

– Úgy fest, kitartanak! – kiáltom Tuknak a vihar sziszegése, ropogása, robajlása és reccsenései fölött.

– Úgy állítok be őket, kibírnak egy óra, tán kettő – morran az idegenvezetőm. – Most mán bármikor kiégnek, vagy még előbb, mi meghalunk.

Bólintok, és langymeleg vizet szürcsölök az ozmózismaszk cipszáján át. Ha túlélem ezt az éjszakát, akkor örökké hálát fogok adni az Úrnak, amiért megadta a kegyet, hogy végignézhessem mindezt.

87. nap:

Tukkal tegnap délben léptük át a lángerdő parázsló északnyugati peremét. Azonnal tábort vertünk egy kis csermely mellett, és a három álmatlan éjszakát, valamint a kétnapos, lángok és hamu rémálmán át tartó, pihenő nélküli erőltetett menetet kipihenendő egyhuzamban tizennyolc órát aludtunk. Bármerre néztünk az erdő határát jelző hegygerinc felé menet, az előző két estén tomboló tűzvészben elégett tűzféléknek hála, hüvelytermések és tobozok pattantak fel új élettel. Még mindig működött öt villámhárító bójánk, de egyikünk sem szívesen vetette volna alá őket egy újabb éjszaka próbájának. Az életben maradt málhásböszménk abban a pillanatban, hogy leemeltük róla rakományát, összeesett és elpusztult.

Ma hajnalban csobogó víz hangjára ébredtem. Elindultam északkeleti irányba a patak mellett; egy kilométeren keresztül követtem egyre mélyülő hangját, mígnem váratlanul eltűnt a szemem elől.

A Farkastorok! Szinte már ki is ment a fejemből az úti célunk. Ma reggel, ahogy a ködben botorkálva, egyik nedves kőről a másikra ugrálva haladtam a kiszélesedő patak mentén, felszökkentem a legszélső sziklapárkányra, meginogtam, visszanyertem egyensúlyom, és egyenesen lenéztem a háromezer méteres mélységbe lezúduló vízesés felett. Odalent alig lehetett kivenni a párától a sziklákat és a folyót.

A Farkastorkot nem a megemelkedett fennsíkból vájták ki a természet erői, mint a Régi Föld legendás Grand Canyonját vagy a hebroni Világhasadékot. Aktív óceánjai és a földi kontinensekre emlékeztető földrészei ellenére a Hyperion tektonikai értelemben meglehetősen halottnak mondható; a kontinensvándorlás teljes hiánya inkább a Marshoz, a Lusushoz vagy az Armaghasthoz teszi hasonlóvá. És ahogy a Marsot meg a Lusust, úgy a Hyperiont is megtépázták a maga nagy globális lehűlései – igaz, a jelenleg nem látható kettős törpebolygó hosszú ellipszispályájának köszönhetően azok itt csak harminchétmillió éves periódusokban követték egymást. A komlog a marsi, terraformálás előtti Mariner-völgyhöz hasonlítja a Farkastorkot: mind a kettőt a földkéreg eónok alatt végbemenő, jégkorszakok és olvadások miatti meggyengülése, majd a Kanshoz hasonló föld alatti folyók ezt követő áradása hozta létre. A kegyelemdöfést a masszív földomlás adta meg, amely hosszú forradásként szabdalta fel az aquilai kontinens hegyvidékét.

Időközben Tuk is csatlakozott hozzám a Farkastorok peremén. Meztelenre vetkőztem, hogy kiöblítsem az úti ruhámba és reverendámba ivódott füstszagot. Hideg vizet lötyköltem fehér bőrömre, és hangosan felkacagtam, amikor Tuk kiáltásainak visszhangja visszaverődött a hétszázötven méterre lévő Északi Falról. A kéregomlás jellege miatt lényegében egy kinyúló sziklapárkányon álltunk Tukkal, ami kitakarta az alattunk húzódó Déli Falat. A párkány életveszélyesen lógott a semmi felett, de úgy véltük, hogy ha már több millió évig dacolt a gravitációval, akkor csak kibír még néhány órát. Fürödtünk, henyéltünk, addig harsogtunk visszhangzó „hahókat”, amíg be nem rekedtünk, egyszóval, úgy viselkedtünk, akár két kisiskolás a szünidő kezdetén. Tuk bevallotta, hogy még soha nem hatolt át teljes széltében a lángerdőn – és nem is tud senkiről, aki ebben az évszakban megtette volna –, majd közölte: most, hogy a teslafák feléledtek, minimum három hónapig kell várnia a hazatéréssel. Nem különösebben bánta a dolgot, én pedig örültem a társaságának.

Délután váltott turnusokban átszállítmányoztuk a holmimat a sziklapárkánytól száz méterre, a patak partján kialakítandó táborhelyünkre. A tudományos felszerelésemet tároló halomba rakott habpárnás utazóládák további szortírozását másnap reggelre hagytam.

Hideg volt az este. Vacsora után, közvetlenül naplemente előtt felvettem a termálkabátomat, és magányos sétára indultam. Elgyalogoltam a Farkastorok első megpillantásának helyszínétől délnyugatra lévő, a folyó fölé nyúló kőszirtig, ahonnan emlékezetes látvány tárult elém. A lenti messzeségben kavargó folyóba zúduló láthatatlan vízesések párafelhőt csaptak fel; az egymásba áttűnő ködfüggönyökként felszálló vízpermet megsokszorozta a lenyugvó napot, amely tucatnyi lila gömbbé és kétszer annyi szivárvánnyá töredezett szét. Figyeltem, ahogy a színképek megszületnek, az égbolt sötétedő kupolája felé emelkednek, s végül elhalnak. Ahogy az egyre hűlő levegő befészkelte magát a fennsík repedéseibe és barlangjaiba, s a meleg levegő egy függőleges fuvallat hátán, leveleket, gallyakat és ködfoltokat magával húzva a magasba szállt, különös hang támadt a Farkastorokból. Olyan volt, mintha maga a kontinens szólalna meg kőóriások, gigantikus bambuszfuvolák és palota méretű templomi orgonák hangján; a tiszta, tökéletes hangok a legmagasabb szoprántól a legmélyebb basszusig terjedtek. Találgatni kezdtem a barázdált sziklafalat ostromló szél irányát és sebességét, eltűnődtem a lenti barlangokon, amelyek mély repedéseket hasítanak a mozdulatlan földkéregbe, belegondoltam, hogy egy véletlenszerű összhangzat milyen élethű illúzióját képes kelteni az emberi hangoknak. Végül aztán felhagytam az elmélkedéssel, és egyszerűen csak hallgattam a Farkastorok naphoz intézett búcsúhimnuszát. Visszasétáltam a biolumineszcens lámpás fénykörében álló sátorhoz. Fent az égen felizzott a meteoresők első sortüze; a lángerdők távoli robbanásai hullámokban törték meg a déli és nyugati látóhatárt, akár egy ősi háború ágyúlövései a Hidzsra előtti Régi Földön.

A sátorban bekapcsolom a nagy hatósugarú komlogot, és végigtekerek a sávokon, de csak statikus zajt hallok. Gyanítom, még ha a plasztikgyapot-ültetvényeket kiszolgáló primitív távközlési műholdak képesek volnának is ilyen messze keletre sugározni, akkor is csak a legélesebb lézer- vagy fénysürgönysugarakat nem árnyékolnák le a hegyek és a tomboló teslafák. A pacemi rendházban kevesen viseltünk vagy hordtunk magunknál személyi komlogot, de mindig a rendelkezésünkre állt az adatszféra, ha le akartunk hívni valamit. Itt nincs választási lehetőség. Ülök és hallgatom a szurdokból süvítő szél utolsóként elhaló hangjait, nézem az egyidejűleg sötétedő és felragyogó égboltot, elmosolyodom a sátoron kívül a hálózsákjában alvó Tuk horkolásának hallatán, és arra gondolok: ha ez a száműzetés, hát legyen.

88. nap:

Tuk halott. Meggyilkolták.

Napfelkeltekor találtam meg a tetemét, amikor kiléptem a sátorból. Odakint aludt, alig négy méterre tőlem. Azt mondta, a szabad ég és a csillagok alatt szeretne aludni.

A gyilkosok álmában vágták el a torkát. Nem hallottam jajkiáltást. Viszont álmodtam: álmomban Semfa ápolt, míg én lázas önkívületben hánykolódtam. Álmomban hűvös kezek érintették meg a nyakamat, a mellkasomat és a gyerekkorom óta hordott keresztet. Tuk teste felett állva, a Hyperion érzéketlen talajába szivárgó széles, sötét vértócsára bámulva megborzongtam a gondolattól, hogy álmom több volt puszta álomnál, hogy valódi kezek értek hozzám az éjszaka.

Be kell valljam, inkább viselkedtem rémült vén bolondként, mintsem papként. Igaz, hogy feladtam az utolsó kenetet, ám rögtön utána elöntött a pánik: magára hagytam szegény idegenvezetőm holttestét, kétségbeesetten végigkotortam a felszerelést valamiféle fegyver után, s végül magamhoz vettem az esőerdőben használt bozótvágó kést és a kisfeszültségű mézert, amivel apróvadra akartam vadászni. Fogalmam sincs, vajon képes lettem volna-e emberi lény ellen fordítani egy fegyvert, akár csak önvédelemből. Ám hisztérikus állapotomban fogtam a bozótvágót, a mézert és az akkumulátoros binokulárt, egy magas sziklához siettem a Farkastorok közelében, és végigpásztáztam a tájat, hátha megpillantom a gyilkosokat. Csupán a tegnap látott parányi magaslakók és ökörnyálak cikáztak most is a fák között. Az erdő természetellenesen sűrűnek és sötétnek tetszett. A Farkastorok északkeleti részének száz meg száz terasza, párkánya és sziklaerkélye alatt akár vademberek hordái is rejtőzhettek. Egy egész hadsereg is elbújhatott volna itt a bércek mögött és a sosem szűnő ködben.