Eredeti kiadás: Moment of Truth

Copyright © 2020 by Kasie West

An Imprint of HarperCollinsPublishers

Minden jog fenntartva. A könyv sem egészében, sem részben nem másolható a jogtulajdonos írásbeli engedélye nélkül. Kivételt képeznek ez alól a könyvkritikáknál és recenzióknál felhasznált rövid idézetek.

Fordította: Nánási Yvette © 2021

Magyar kiadás: Manó Könyvek Kiadó Kft., 2021

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Felelős szerkesztő: Boczán Bea

Olvasószerkesztő: Kótai Katalin

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

ISBN 978-963-403-994-5

Első fejezet

Nagyokat köröztem a karommal, miközben az előttem elterülő medencét bámultam. A víz már lenyugodott az előző versenyszám után, és a csendes estében most olyan volt, mint egy óriási tükör. Alig vártam, hogy áttörjek a felszínén. Körbe-körbeforgattam a fejemet a fülhallgatómból dübörgő ritmusra. A zene nagyon hangos volt, de még így is megéreztem, hogy az engem figyelő közönség hirtelen elcsendesedett. Itt valami nem volt rendjén. Összeráncoltam a szemöldökömet, és igyekeztem nem gondolni rá. Fókuszálnom kellett. Nem szabad, hogy bármi is elterelje a figyelmemet.

A mikrofon éles sípolása áthallatszott a fülemben lüktető zenén. Kihúztam a fülemből az egyik fülhallgatót, és felnéztem. Az első, akin megakadt a pillantásom, az apám volt. A lelátó közepén ült, és az arcán idióta vigyor terült szét. Integetett. Anya közvetlenül mellette ült, és a telefonjába írt valamit.

Megint felsípolt a mikrofon, aztán hallottam, hogy valaki megköszörüli a torkát. De ez a zaj nem a kommentátori fülke felől jött, ahol a játék vezetője pont olyan értetlenül nézett körül, mint a közönség.

– Hölgyeim és uraim – szólalt meg egy hang. – Engedjék meg, hogy bemutassam Heath Hallt!

– Mi a… – motyogtam. – Ezt ne!

A közönség halkan, izgatottan pusmogni kezdett.

– Az a fickó a filmekből? – kérdezte valaki a hátam mögött. – Ő is itt van?

Tudtam, hogy az igazi Heath Hall nem lehet itt. Ez elég nyilvánvaló volt. Heath Hall egy filmbeli kém volt, akit a vásznon Grant James játszott. De az, aki az uszodánál megjelent, nem a színész volt, és nem is a filmbeli karakter. Csak egy figyelemre éhes valaki, akit eddig a pillanatig mindig sikerült ignorálnom.

Az edzők és a szervezők körbe-körbejártak a medence partján, keresve a rendbontót. Az öltözők felől egyszer csak feltűnt egy fürdőnadrágos és úszópólós fickó, és a karját a feje fölé emelte. Az arcát egy Heath Hall-maszk takarta. De nem az az olcsó, gagyi hatást keltő műanyag fajta, hanem Heath Hall, a szuperhős kém igazán jó minőségű, nagyon is valósághű verziója. Ugyanaz a maszk, amit már ezerszer láttam online az elmúlt években, mert az osztálytársaim mindig kiposztolták, amikor a fickó feltűnést keltett valahol. Ha közelebb lettem volna hozzá, akkor jól láthattam volna az egyik szemébe épített kamerát és az arca jobb oldalán végigfutó heget is, amit az egyik maszkmester festett oda, nehogy összetévesszék Grant James valamelyik másik szerepének maszkjával.

Az álarcos fickó torkából mély kiáltás tört elő, aztán egyenesen a medence felé vetette magát. Leesett az állam. Az edzők megkerülték a medencét, de nem voltak elég gyorsak ahhoz, hogy el tudják kapni, mielőtt talpast ugrott volna a vízbe. A kalóz mikrofonból felcsendült a hang: – Hajrá, hajrá, hajrá!

A közönség hamarosan csatlakozott hozzá. Ezalatt az ál-Heath Hall végigszelte a medencét, és közvetlenül az én rajtkövem mellett kimászott a vízből. A fickó feltartotta a hüvelykujját. A kézfejéről a karomra csöpögött a víz. Azután nekiiramodott, és teljes erejéből a nyitott kapu felé rohant. Letöröltem a karomat, és az edzőket figyeltem, akik megpróbálták elkapni a fickót, de az sokkal gyorsabb volt náluk. Az edzők pár másodperccel később megadóan visszaballagtak a medencéhez.

– Minden rendben – szólalt meg most már az igazi kommentátor. – Na, ez érdekes volt. Készen állunk az igazi versenyre? A százméteres gyorsúszás versenyzői foglalják el a helyüket!

Mi van? Nem! A mellkasom összeszorult a rémülettől. Az úszósapkámat és a szemüvegemet még mindig a kezemben szorongattam, szóval nagyon nem voltak a helyükön. A többi versenyző a rajtköve felé tartott. Sikerült megállnom, hogy ne kérjek több időt, mert láttam, hogy a szervezők egyikét sem érdekelné a tiltakozásom, így hát gyorsan kivettem a fülemből a másik fülhallgatómat is, ledobtam a lábamnál heverő köntösömre, majd felvettem a szemüvegemet és az úszósapkámat.

Alig egy perc múlva már fejest ugrottam a medencébe. Örültem, hogy ez az utolsó versenyszámom ma este. Az egész testem merő egy görcs volt. A medence alján lévő sávok most is épp ugyanolyanok voltak, mint máskor, de amint felvettem a ritmust, valahogy mégsem azokat, hanem a Heath Hall-maszkos fickó képét láttam magam előtt.

Hagyd abba! – parancsoltam rá az agyamra.

A vállam égett, a szemem lüktetett a fájdalomtól. Felnyögtem, és belehúztam, kényszerítve a karomat, hogy forogjon és forogjon, bár a fránya ízület jó hangosan próbálta közölni velem, hogy mennyire nincs ez ínyére. Megérintettem a falat, aztán elrúgtam magam. Már csak egy hossz volt hátra. Az adrenalin valamennyire elfedte a fájdalmat. Megint megérintettem a falat, és a szemem azonnal az eredménykijelző táblát kereste. Három másodperccel lassabban úsztam a megszokott időmnél, és negyedikként értem célba. Dühömben a vízre csaptam. Hetek óta ez volt az első verseny, amit nem nyertem meg.

Az edzőm ott állt a pályám végénél. Levettem az úszószemüvegem.

– Hannah, hogy van a vállad?

– Rendben van.

Az edzőm felvonta a szemöldökét.

– Menj, és szólj DJ-nek, hogy tegyen rá jeget! – Az edző kinyújtotta a karját, és kisegített a medencéből. Nem mondott semmi többet. Nem is kellett.

Miután lecsutakoltam magam a zuhany alatt, és felráncigáltam a pólómat és a pulóveremet a még mindig nedves úszódresszemre, bementem az edzői irodába.

DJ az egyik széken ült, és lábát az íróasztalon nyugtatva egy könyvet olvasott. Előfordult, hogy az úszók sérülést színleltek, csak hogy bemehessenek hozzá. DJ mindig olyan gondoskodó pillantással választotta ki a megfelelő szert. És igen, nagyon jóképű is volt hozzá. Engem ugyan nem érdekelt, de azért vak sem voltam. Világosbarna szemével és a sötét, göndör fürtjeivel pont úgy nézett ki, mint a filmekben a cuki legjobb barát, aki a végén mindig összejön a lánnyal.

Megkocogtattam a nyitott ajtó üvegét. DJ felnézett.

– Nagyon elfoglalt vagy? – kérdeztem.

Magasba emelte a könyvét, de spanyolul volt a címe, így nem tudtam, mi az.

– A sulihoz kell? – kérdeztem.

– Nagyjából – felelte. – Meg azért, hogy az anyám örüljön. Úgy hírlik, hogy az emberek akár egy generáció alatt is el tudják felejteni az anyanyelvüket. – Letette a könyvét, és felegyenesedett a széken. – Nos, mit tehetek érted?

– Jeget kérek.

DJ felpattant a székéből.

– A válladra?

Én mindig csak egy okból jöttem be hozzá – a vállam miatt.

– Igen.

– Gyere be! – Finoman megérintett, miközben a székhez vezetett, amiből az előbb állt fel. – És jól alakult a verseny? Kicsit bosszúsnak tűnsz.

– Jól vagyok – válaszoltam, mert nem akartam a versenyről beszélni – amit elveszítettem –, meg arról sem, mennyire megzavart az előtte lévő kis közjáték. Inkább témát váltottam. – Nem gondoltam, hogy itt leszel ma este.

– Csak azért vagyok itt, hogy az igazi edző kint lehessen a medencénél – magyarázta DJ, miközben jeget lapátolt két nagy, lezárható műanyag zacskóba. Az utolsó adagnak csak a fele jutott el a zacskóig, a többi a földre potyogott. DJ megpróbálta összeszedni. Lehajoltam, hogy segítsek neki, de ő csak legyintett, és otthagyta a szétszóródott jeget a padlón. Visszajött, és odaállt mellém.

– Hannah, tudom, hogy nem veszed komolyan, amit mondok, de ha nem vigyázol jobban a válladra, akkor ebből nemsokára baj lesz. Többet kellene pihentetned.

– Nagyon is vigyázok a vállamra.

DJ csak elégedetlenül mordult egyet, és a jobb vállamra tette a jeges pakolást.

– Ezt tartsd rajta!

Engedelmeskedtem, ő pedig elkezdett műanyag fóliát tekerni a csomagra, hogy ne mozduljon el. Miközben a keze egyre feljebb haladt a vállamon, az inge az arcomat súrolta. Jó illata volt, amitől egy kicsit megnyugodtam. DJ áttért a másik vállamra, én pedig gyorsan félrenéztem, próbálva ellenállni a kísértésnek, hogy beszívjam az illatát.

– Oké, meg is vagy.

– Köszönöm.

– Legalább egy kis ideig, amíg elmúlik az ízületi fájdalmad, dolgozhatnál kicsit a tartásodon.

Elmosolyodtam.

– Igenis, edző!

Amelia, a legjobb barátnőm épp a szempilláját festette, amikor beléptem az öltözőbe. Miután visszatette a szempillaspirált a táskájába, felém fordult, és ujjával megbökte a vállamra erősített jégpakolást.

– Csini. Olyan, mintha amerikai focizni készülnél.

– Vicces vagy.

– Milyen volt DJ? Olyan álomszép, mint mindig?

– Ja. Még mindig ő a legvonzóbb kocka, akit ismerek.

– Szerinted hajlandó lenne egy gimissel randizni? – Amelia elég gyakran nézett ki nála nagyobb kaliberű srácokat, és elszántan nyomult olyanokra, akik nagyjából elérhetetlenek voltak számára. Bírtam az önbizalmát, bár általában nem vált be ez a taktika. Mindig támogattam az irreális vágyálmait, mert tudtam, hogy ő is tisztában van vele, mennyire távol állnak a valóságtól.

– De ő is csak tavaly érettségizett, nem?

Ebben nem voltam olyan biztos, mert DJ a város túlsó felébe járt gimnáziumba.

– Igen, de szerintem a gimnáziumi évekkel összevetve az egyetemi évek olyanok, mint a kutyaévek.

Kinyitottam az öltözőszekrényemet, és kivettem belőle a törölközőmet és a táskámat.

– Mint a kutyaévek?

– Igen, minden egyes egyetemen eltöltött év után hét évvel leszel idősebb egy gimnazistánál.

– Fura vagy.

– És büszke vagyok rá.

Kinyitottam a táskámat, és üres tekintettel bámultam bele.

– Az utolsó versenyemen még kint voltál, vagy addigra már bejöttél ide?

Amelia a közvetlenül előttem lévő futamban indult, ezért gyakran már épp öltözött, mire én végeztem. Bűntudatos arccal elfintorodott.

– Bocsi. Szeretted volna, ha megnézlek? A szüleid nem jöttek el ma este?

– Nem, nem erről van szó. Csak ott volt Heath Hall. Beugrott a medencébe.

– Tessék? Én meg lemaradtam róla?

– Teljesen összezavart, és nem tudtam koncentrálni… De valószínűleg a többi úszó sem.

– Ez szívás. És? Meg tudtad nézni magadnak? Ki volt az?

– Mi van?

– A neten folyton erről megy a téma. Nyilvánvalóan olyan lehet, aki itt lakik a környéken, mert a legtöbb nyilvános fellépése…

– Úgy érted, nyilvános rendbontása – szakítottam félbe.

– …kábé száz mérföldes körzeten belül történt.

– Ezt meg honnan tudod?

Amelia jobbra-balra forgott, hogy jól meg tudja nézni magát az öltözőszekrénye ajtajára belülről felakasztott tükörben.

– Valaki készített róluk egy térképet.

– Hű, hogy egyeseknek mennyi szabadidejük van!

Amelia becsukta az öltözőszekrény ajtaját, és háttal nekitámaszkodott.

– Jut eszembe! Azt meséltem már neked, hogy a bátyám tavaly találkozott az igazi Heath Hall-lal? Mármint úgy értem, hogy azzal a pasival, aki a filmben játssza. Grant Jamesszel.

A szememet forgattam.

– Ja, úgy kábé egymilliószor.

– De csak mert ez annyira menő! És Grant James nagyon jó pasi.

Begyömöszöltem a törölközőmet a táskába, és behúztam a cipzárt.

– Ezt Cooper mondta?

– Ja, igazából igen. Ez a pasi is dögös volt?

– Tessék? Nem. Vagyis nem tudom, maszk volt rajta.

– És fürdőgatya – mutatott rá a barátnőm. – Jó teste volt?

– Nem tudom. Úszópóló is volt rajta. Ráadásul nem igazán figyeltem rá. Beugrott az én medencémbe!

Amelia felvonta a szemöldökét.

– A te medencédbe?

– Jó, úgy értem, hogy pont az én pályámra, mindegy. És teleszórta a rossz energiáival.

Amelia felnevetett, és a vállára vetette a hátizsákját.

– Te meg a rituáléid!

– Nekem nincsenek rituáléim, csak szokásaim. – Olyan szokásaim, amik segítettek abban, hogy megnyerjem a versenyeket. És a mai menetet megzavarta ez a figyelemre éhes Heath Hall. Ha rájövök, hogy ki az, lesz hozzá egy-két szavam.

Második fejezet

Sarah-ék utcájának mindkét oldalán végig kocsik parkoltak, mikor odaértünk a verseny után.

– Azt hittem, hogy csak az úszócsapatnak szól ez a buli – jegyeztem meg, miközben lehámoztam a karomról a jégpakolást. A hidegtől teljesen érzéketlen lett a vállam, amitől szinte nem is éreztem már a fájdalmat.

– Én is úgy értettem, amikor elhívott, de úgy tűnik, mások is eljöttek.

Kiöntöttem a jeget a kanálisba, és az üres zacskókat az anyósülés előtt letettem a kocsi padlójára. Nem jártam túl gyakran – oké egyáltalán nem jártam – bulikba. Még át sem öltöztem. Még mindig úszódresszben és melegítőben voltam. Amelia imádni valóan nézett ki mellettem, kisminkelve, meg minden. Zavartan megigazgattam a még mindig nedves hajamat, és igyekeztem legalább kicsit lesimítani.

Átvágtunk Sarah-ék házán, és kimentünk a hátsó kertbe, ahol a vendégek nagy része tartózkodott. Sarah-ék egy mesterséges tó mellett laktak. A tó közepén volt egy nagy sziget, kültéri lámpákkal és piknikasztalokkal. Most mindenki a szigetet figyelte. Vagy legalábbis elég sokan mutogattak felé. Közben valamit skandáltak, de nem tudtam kivenni, hogy mit. Talán valakinek a nevét. Tekintetemmel végigpásztáztam a szigetet, de nem láttam rajta senkit.

– Mi folyik itt? – kérdeztem az egyik lánytól, amikor odaértünk a tömeg széléhez.

A lány hátrahőkölt. Nem tudom, azért-e, mert meglepődött, hogy itt lát, vagy mert még mindig vizes volt a hajam. Lehetett bármelyiktől.

– Próbálják rávenni, hogy ússzon ki a szigetre – felelte.

– Miért? – Ez a tó nem volt igazán alkalmas az úszásra. Tele volt hallal, meg ki tudja, még mivel, amit a környéken élő srácok beledobáltak. Nem is volt valami mély. Olyasfajta tó volt, amin az emberek evezgetnek, és ami előtt eljegyzési képeket készítenek. Nem volt igazán haszna, inkább a látvány volt a lényeg. Ráadásul a sziget vagy hat hossznyira volt.

– Mert kihívták.

– Kit?

– Nem igazán tudom. Csak most értem ide.

– És mit nyer, ha megcsinálja?

Amelia oldalba bökött a könyökével.

– Meg se forduljon a fejedben!

– De már úgyis úszócuccban vagyok.

– Hannah is szeretne beszállni! – rikkantotta el magát a lány, akivel az előbb beszéltem.

A szememet forgattam. Még csak megközelítőleg sem mondtam semmi ilyet. De a tömeg hamarosan már az én nevemet skandálta. A szívem elkezdett a kiabálásuk ütemére verni.

– Még csak azt sem tudod, mi a díj – emlékeztetett Amelia. Nyilván látta, hogy felcsillant a szemem a verseny lehetőségére. És hát nem is lesz nagy verseny. A vállam már így is kivolt.

Átnyomakodtam az emberek között, míg a csoport elejére nem értem. Jackson Holt épp bedugta meztelen lábát a vízbe.

– Beszállsz a versenybe, Moore?

Felnyögtem, és nem sok választott el tőle, hogy sarkon forduljak, és elmenjek. Jackson volt az, akit talán legkevésbé kedveltem – úgy kábé egész életemben. Annyira… Dedós volt. Egyszer a menzán úgy tett, mintha megsérült volna, csak hogy Mindy Halpburn, aki épp akkor ment el mellette, megálljon, és segítsen neki. Amikor a lány rájött, hogy a fiú csak viccelt, tarkón csapta Jacksont, és mindenki nevetett. És még csak nem is ez volt a leggyerekesebb dolog, amit valaha csinált. De valamiért mégis mindenki kedvelte. Kábé úgy, ahogy a kiskutyás videókat vagy a csokoládét szokás – nem tudtak betelni vele.

Ezek a gondolatok akadályoztak meg abban, hogy lelépjek. Lehet, hogy itt volt az ideje, hogy valaki kicsit lealázza Jacksont. Hogy rájöjjön, nem kell mindig a középpontban lennie, és nem kell, hogy mindig mindenki őt imádja. Jackson nem volt sportoló. Simán meg tudtam nyerni ellene egy úszóversenyt, fájós váll ide vagy oda.

– Biztosan nem lesz gond, ha egy lány ver meg? – kérdeztem tőle kedvesen.

Jackson letépte magáról a pólót. A kidolgozott mellizmait látva kicsit elbizonytalanodtam a sportolói képességeivel kapcsolatban. Jackson fogta magát, és a vízbe ugrott – farmerestül, mindenestül. Amikor feljött a felszínre, a szemében játékos fény villant. De az ő szeme az idő nagy részében így csillogott.

– Nagyon jó a víz.

Kiléptem a cipőmből, és tekintetemmel a szigetet méregettem. Tényleg muszáj ezt nekem? A bőröm azonnal bizseregni kezdett, azt üzenve, hogy igen, kell, tényleg muszáj megtennem. Levettem a pólómat és a melegítőmet, és a vízbe gázolva odamentem Jacksonhoz. Az iskolai fűtött medencével ellentétben a tó vizének hidege azon nyomban szinte kiszippantotta a tüdőmben lévő összes levegőt. A víznek iszap-, hal- és izzadságszaga volt. Kis híján ott helyben kihátráltam.

– Képtelen vagy ellenállni egy versenynek, mi?

A fejünk felett valaki elkiáltotta magát:

– Vigyázz, kész, rajt!

Úszni kezdtem, és fogalmam sem volt róla, Jackson követ-e. Nem is igazán érdekelt. Mindkét vállam fájt egy kicsit, de nem erőltettem túl őket, és minél tovább úsztam, annál jobban ellazultak. Furcsa volt ilyen csendben úszni. Már megszoktam, hogy a futamokat leszámítva mindig szólt a fülemben a zene. Az adta meg nekem a ritmust az úszáshoz, és segített, hogy a fejemet ne lepjék el a kéretlen emlékek.

Már félúton jártam, amikor a lábamnál valami mozgást észleltem, és valaki hirtelen hátrarántott. Egy másodpercre víz alá kerültem, és köhögve bukkantam újra felszínre. Jackson mellettem taposta a vizet. A tó közepén már szinte teljesen sötét volt, de a fénylő fogsora elárulta, hogy mosolyog. Túl sokat mosolygott.

– Azt hittem, nehezebb dolgom lesz veled, Moore. Hajts már meg kicsit!

– Mi van?

– Te nem az úszócsapat tagja vagy?

Megint köhögnöm kellett, és közben azon gondolkodtam, mi lenne a legjobb módja annak, hogy víz alá küldjem.

– Ne lógasd az orrod! Csak vicceltem. Alig tudtam veled tartani a tempót. Nem tarthatnánk egy kis szünetet?

Csak ekkor vettem észre, hogy kapkodva szedi a levegőt.

– Ó!

– És fáradt is vagyok. Már azt hittem, itt fulladok meg, a semmi közepén, te meg közben már eléred a szigetet, és itt hagysz magamra, segítség nélkül.

A mosolya alapján nem lehetett eldönteni, hogy még mindig csak viccel-e, vagy ezúttal kivételesen komolyan beszél.

– Az volt az utolsó esélyem, hogy elkapom a bokádat, mielőtt eltűnsz a szemem elől. – Lenézett a vízre. A fejével minden egyes mozdulatnál biccentett egyet.

A parton álló emberek apró kis rovaroknak tűntek innen. A sziget volt hozzánk közelebb. Ha Jacksonnak tényleg gondot jelentett az úszás, akkor a sziget felé kellett folytatnunk az utunkat.

– Azt hiszem, meg tudom csinálni – mondta. Nyilván rájött, mit mérlegelek. – Szerinted vannak itt halak? Mert egy kicsit félek a halaktól. De legalább cápák nincsenek. Az óceánban is sokat úszol?

– Nagyon ritkán – válaszoltam. Bár alig ötpercnyi autóútra laktunk a Csendes-óceántól, nem sokat edzettem benne, mert a hullámok miatt az óceán nem igazán tudta hozni az igazi versenykörülményeket.

– Ha… – Elkerekedett a szeme, és megint lenézett.

– Mi van?

– Te is érezted?

– Nem.

– Biztosan nem volt se… – Villámgyorsan elmerült a vízben, és már nem is láttam.

Rémülten felsikkantottam, és kinyújtott kézzel tapogatóztam magam körül, hátha megtalálom. Én is alámerültem, de az iszapos vízben, a sötét éjszakában semmit nem láttam. Feljöttem a felszínre, és pánikba esve elkezdtem körbeforogni. A parton a többiek olyan hangosan hallgatták a zenét, hogy nem hallották az ordibálásomat. Így hát felhagytam a kiabálással, és folytattam a keresést.

Jó egy perccel később Jackson feljött a víz alól – és már vagy húsz méterrel közelebb volt a szigethez.

– Azt hiszem, mégiscsak meg foglak verni – közölte, és úszni kezdett.

Az eddig a rémülettől zakatoló szívem most a dühtől kezdett kalapálni. Nem akartam elhinni, hogy bedőltem ennek az ócska trükknek, közvetlenül azután, hogy pont azon gondolkodtam, mit művelt Mindyvel a menzán.

– Te vagy a legnagyobb barom, akit ismerek – kiabáltam utána. De Jackson úgy tett, mintha meg sem hallott volna, és közben egyre közelebb jutott a szigethez. Átfutott a fejemen, hogy visszaúszom a partra, de rájöttem, hogy ott nem tudnám tanúk nélkül péppé verni.

Egy nagy rúgással én is útnak eredtem.

Mire odaértem a szigethez, Jackson már kimászott a partra, és leült az egyik padra. A farmeréből tócsákba gyűlt alatta a víz. Kiugrottam a tóból, rávetettem magam, és többször egymás után vállba bokszoltam.

– Csak így tudtam valahogy nyerni – mondta, majd nevetve megragadta az öklömet.

– Akkora szemétláda vagy! Azt hittem, meg fogsz fulladni! – A karom elernyedt, mire ő is elengedte a kezemet.

– Jó tudni, hogy ezek szerint érdekelt volna.

A biztonság kedvéért még egyszer a vállába bokszoltam, aztán lehuppantam mellé a padra. Tetőtől talpig végigmért.

– Te akárhová is mész, mindig úszódresszben vagy, hátha valaki kihív egy versenyre?

– Ma este versenyünk volt. – Lenéztem a csupasz lábfejemre, és kicsit hülyének éreztem magam. Miért kellett ezt csinálnom? – Egyébként mi is a jutalmunk ezért?

– A jutalmunk? Ezt meg hogy érted?

Felsóhajtottam. Most, hogy kiszállt belőlem az adrenalin, visszatért a vállfájásom. Felmértem, mennyire lehet tőlünk a part.

– Szerinted ha elég hangosan kiabálunk, valaki kijön értünk egy evezős csónakkal, és megment minket? – kérdezte Jackson.

– Azt hiszem, mostanra már elveszítették az érdeklődésüket. – A parton mindenki ugrabugrált és táncolt. A gyomrom hangosan kordult egyet, emlékeztetve, hogy a verseny után elfelejtettem enni.

Nyilván Jackson is meghallotta, mert megszólalt:

– Ne gyújtsunk tüzet? Tudok halat fogni.

– Visszaúszunk. Csak adj egy percet, kérlek!

– A legtöbb ember határozottan szórakoztatónak talál – jegyezte meg, mintegy magának.

Felálltam, megráztam a lábamat, és végeztem pár karkörzést.

– Hallottál már valaha a fiúról, aki farkast kiáltott? – kérdeztem.

– Szerinted a szigeten élnek farkasok?

– Egyszer már átvertél, nem fog még egyszer megtörténni. Remélem, vissza tudsz úszni! – Azzal belevetettem magam a vízbe, és magára hagytam a kis szigeten a csöpögő farmerében.

– De az a fiú, a mesében, három esélyt is kapott! – kiáltotta utánam.

Mikor visszaértem a füves hátsó kertbe, Amelia egy zacskó chipsszel a kezében várt a parton.

– Kíváncsi voltam, mikor keveredsz vissza. Legalább megérte?

– Nem. – Kicsavartam a vizet a hajamból.

– Szóval nem estetek egymásnak Jackson Holttal?

– Mi van? Fúj!

– Tényleg? Szerinted nem helyes? Szerintem helyes. – Elropogtatott egy chipset.

– De szerinted mindenki az.

Amelia teli szájjal először tiltakozni próbált, aztán azt mondta:

– Ez igaz, de ő tényleg az.

– Lehet, hogy helyes, de ezt nehéz megállapítani, mert annyira idegesítő.

– Idegesítő? Hah! Szerintem meg vicces.

– Érdekes. Ő is azt gondolja magáról, hogy vicces.

Amelia elnevette magát.

– Nos, amíg ti Jacksonnal enyelegtetek, én Katie-vel beszélgettem.

– Neked tényleg Jacksonnal kellene lógnod. Mind a ketten sokkal viccesebbnek tartjátok magatokat, mint amilyenek valójában vagytok.

Amelia belém karolt, és tudomást sem véve a beszólásomról elrángatott a vízparttól.

– Katie azt mesélte, hogy nemcsak hogy Heath Hall a környékünkön lakik, de egyenesen a mi sulinkba jár.

Beletelt pár másodpercbe, míg felfogtam, miről is beszél.

– Az álarcos pasi – magyarázta türelmetlenül.

– Ja, hogy a fake Heath Hall! – mondtam. – Na, és ki az?

Amelia megvonta a vállát.

– Az rejtély.

– Rejtély? – Megtorpantam azon a helyen, ahol az előbb még a ruháim hevertek. – Hol vannak a ruháim?

A barátnőm egy székhez vezetett, ahol megláttam a szépen összehajtogatott holmimat. Felhúztam a pólómat, és bedugtam a lábam a melegítőmbe.

– Ja, tele vele az internet, de senki nem tudja, ki is ő valójában. Vagy legalábbis senki nem buktatja le.

– Ha senki nem tudja, ki ő, akkor Katie honnan veszi, hogy a mi sulinkba jár?

– Gondolom, a pletykákból.

– Ennem kell valamit – közöltem, és körülnéztem.

Elindultunk a pizzásdobozokkal és ennivalóval megrakott asztal felé, amire Amelia mutatott.

– Szóval te is kíváncsi vagy rá? – kérdezte.

– Hetek óta ma először veszítettem el egy futamot a fickó miatt. Szóval igen, nagyon is kíváncsi vagyok.

Harmadik fejezet

Nem szűnő kopogtatásra ébredtem. Felnyögtem.

– Igen?

Kivágódott a szobám ajtaja, és anyu dugta be a fejét a résen.

– Alszol még?

Nem voltam biztos benne, hogy valóban választ vár, vagy ez inkább csak amolyan költői kérdés volt, így hát megdörzsöltem a szememet, és felültem. A vállam hangosan tiltakozott.

– Hannah, harminc perced van.

Az agyam még mindig ködös volt az alvástól, és csak nehezen tudott felzárkózni. Nyilván az arcomra is kiült az erőlködés, mert anyu hozzátette:

– Április ötödike van.

– Ó! – Eric napja. A csudába! Kipattantam az ágyból, és megbotlottam a lepedőben, ami megpróbált a nyomomba szegődni. Pedig előző nap láttam, ahogy apu feltölti az akkumulátort. El sem akartam hinni, hogy nem kötöttem össze a kettőt. – Mindjárt elkészülök. – Anyu olyan arccal nézett rám, amiből jól láthattam, mennyire meg van bántva. Elfeledkeztem Eric napjáról, és ezzel megbántottam anyut. Rettenetes gyerek vagyok. – Sajnálom. – Megpusziltam, és berohantam a fürdőszobába. Hogy jóvá tegyem a bűnömet, ki kell hagynom a zuhanyozást. A vállaim nem örültek a kis tervemnek. Nekik nagy szükségük lett volna egy kis hőterápiára. Reméltem, hogy a durva tavas-fürdős frizurám nem fogja újra vérig sérteni az anyámat. Fogat mostam, felrángattam magamra valami ruhát, és leszáguldottam a közelünkben lévő kisboltba. Addig kutattam a sorok között, amíg meg nem találtam Eric kedvenc édességét, a Hot tamalest. Kifizettem, és még épp időben érkeztem vissza a házhoz, pont, amikor apu lejött a verandáról.

Amint meglátott, rám mosolygott.

– Készen állsz?

Azon morfondíroztam, vajon az anyám elmondta-e neki, hogy elfeledkeztem a mai napról. Megmarkoltam a kezemben lévő édességes zacskót.

– Természetesen.

– Rendben, akkor kezdjük!

– Hol van anyu?

– Mindjárt jön. – Odamentünk a vagy ötven lépésre lévő emelvényhez, amin a pick up állt az előkertünkben, az eukaliptuszfa alatt. Életem mind a tizenhat évében itt állt – a bátyám emlékműveként, aki meghalt, még mielőtt én megszülettem volna. Az előkertünk jó nagy volt, de ma a pick up valahogy minden eddiginél óriásibbnak tűnt.

Apu megveregette a motorháztetőt. A szeme csordultig volt érzelemmel. Én nem éreztem semmit. Úgy értem, természetesen rosszul éreztem magam, mert utáltam, amikor ilyen szomorúnak láttam a szüleimet. Ami a bátyámat illeti, tragikus, milyen fiatalon halt meg. De nem ismertem. Persze, sokat tudtam róla. Tudtam mindazt, amit az anyám mesélt róla az évek során. És azt is, amit a szüleim mondtak ezen a napon minden egyes évben. De akkor sem ismertem. A szemem csúfondárosan száraz maradt. Miért nem voltam rá képes, hogy kipréseljek pár könnycseppet a szüleim kedvéért? Amikor kisebb voltam, a könnyek természetesen jöttek. Abban biztos voltam, hogy most sem érdekelnek kevésbé. Akkor mi változott hát?

Benéztem a kocsi vezetőfülkéjébe, és a himbálózó slusszkulcsot bámultam. Apu nyilván már korábban kijött, hogy minden a helyén legyen.

– Szeretnéd idén te beindítani? – kérdezte apu. Nyilván észrevette, mit nézek.

Összeszorult a szívem.

– Tessék? Nem. Azt te szoktad csinálni.

– De idén már neked is van jogosítványod. Lehet, hogy mostantól neked kellene csinálnod. – Átkarolta a nyakamat. – Sőt, lehet, hogy idén eladhatnánk, és vehetnénk neked egy saját autót.

A szívem egyre szaporábban vert. Egy saját kocsi!

– Tényleg?

– Szerintem jó ötlet lenne.

Az ajkamba haraptam, igyekezve visszafojtanom a mosolygást, de aztán – amikor megláttam, ahogy végigméri a pick upot, és végigsiklik a tekintete annak minden egyes, tökéletesen helyrehozott részén – lelassult a szívverésem. Igazán szép jármű volt. Valószínűleg ez volt az egyetlen oka, hogy a szomszédok megtűrték itt, a házunk előtt ennyi időn át. Valóságos mestermű volt. A szívem már tudta, hogy nem volt ez több puszta üres ígéretnél. A szüleim soha nem adnák el a pick upot, még ha csak évente egyszer indították is be. És én sem akarnám, hogy eladják.

– Mi a jó ötlet? – tudakolta anyu, aki egy dobozzal a kezében csatlakozott hozzánk.

– Csak azt mondtam Hannah-nak, hogy vennünk kellene neki egy saját autót. Lehet, hogy ideje eladni a pick upot.

– El akarod adni a pick upot? Akkor te mivel jársz majd?

– Nem az enyémet – felelte apu lágy hangon.

Beletelt egy hosszú pillanatba, míg anyu megértette, de amikor felfogta, mire céloz, elkerekedett a szeme.

– Eric autóját?

– Nem fogjuk eladni – vágtam rá gyorsan. – Csak egy kósza gondolat volt. Soha nem fogjuk eladni. Én megvagyok így is.

Anyu arca azonnal elernyedt, de apu nagyot sóhajtott.

Oldalba böktem a könyökömmel, és mosolyt erőltettem az arcomra.

– Na, rajta! Nézzük, hogy beindul-e!

Apu szomorúan, halványan rám mosolygott, aztán felkapaszkodott az emelvényre, és bemászott a vezetőfülkébe. Keresztbe fonta az ujjait, amikor elfordította a kulcsot. A motor életre kelt – pont ahogy minden egyes évben.

Anyu kinyitotta a kezében tartott kartondobozt, mialatt az apám lemászott hozzánk. A motor zúgása szolgáltatta a háttérzajt a mini megemlékezésünkhöz.

– Tizennyolc évvel ezelőtt Eric veszített a leukémiával vívott csatában. Ma hoztam pár dolgot, amik segíthetnek, hogy emlékezzünk rá – mondta anyu, majd benyúlt a dobozba, és kivett belőle egy DVD-t. – Ez volt a kedvence. – Odanéztem, hogy lássam, mi a címe. – Vadászat a Vörös Októberre. Még soha nem láttam. – Imádta a kémfilmeket.

Mindig meglepett, hogy anyu minden egyes évben elő tudott állni valami új dologgal. Szerintem egyszer sem ismételte önmagát. Soha nem használta kétszer ugyanazt az emléket. Izzadni kezdett a bevásárlószatyrot markoló tenyerem. Most valahogy olyan ostobának tűnt a Hot tamales. Anyu pont tavaly hozta ezt az édességet a megemlékezésre.

A következő tárgy, amit elővett, egy vízipisztoly volt.

– Nagy mókamester volt. Imádott elbújni, és megviccelni, amikor látta, hogy befordulok a sarkon. – Kicsit felnevetett. Fura elképzelés volt, hogy az anyámat valaki lefröcsköli egy vízipisztollyal. El sem tudtam képzelni, hogy reagálhatott. De hát persze a bátyám még a fiatalabb kiadású szüleinket ismerte. Most már viszont az ötvenes éveik végén jártak, őszült a hajuk, és ráncosodtak. Vajon akkor még lazábbak voltak? De akárhogy is, nekem álmomban sem fordult volna meg a fejemben, hogy egy vízipisztollyal támadjak az anyámra. Úgy tűnik, én nem voltam mókamester.

– És végezetül hoztam egy képet Ericről, amikor harmadévesként elvitte Julie-t az iskolai bálba. Emlékszel még, Daniel? – Elsőként apunak mutatta meg a fényképet, aki elmosolyodott.

– Az a vicces, hogy alig harminc perccel azelőtt, hogy elkészült ez a kép, Eric még tetőtől talpig csupa olaj volt, mert egész nap a pick upját bütykölte. De a végére egész szépen kivakarta magát.

Apu nekem is megmutatta a fényképet.

Egy kicsit magamra ismertem a bátyámban. Ugyanolyan gesztenyebarna hajunk volt, és ugyanolyan szeplős bőrünk. De ő anyu zöld szemét örökölte, míg én apu barna szemét. A fényképre meredtem, szerettem volna megismerni az onnan rám bámuló idegent. Szerettem volna tudni, milyen érzés, ha van egy bátyám. De most sem éreztem semmit.

Anyu visszatette a fényképet a dobozba, lecsukta a fedelét, és odalépett a kocsihoz. Kivette belőle a tavalyi dobozt, a hóna alá csapta, és nagy áhítattal elhelyezte az újat az anyósülésen, ahol egy teljes évig ücsörög majd. Elmerengtem, hogy az én dobozomba vajon mit tenne. Milyen tárgyakat válogatna ki ahhoz, hogy kiemelje az én életem kiemelkedő pontjait? Nem voltam biztos benne, hogy engem is olyan jól ismer, mint a bátyámat.

Anyu a ceremónia lezárásaként lemászott az állványról, és egyik kezét a motorháztetőre tette.

– Örökké emlékezni fogunk rád, és mindig hiányozni fogsz nekünk.

Apu fejével a kezemben szorongatott zacskó felé biccentett.

– Szeretnél te is hozzátenni valamit, Hannah?

– Ó! Nem, köszi, én jól vagyok. – Gyorsan én is megérintettem a motorháztetőt, majd hátráltam két lépést.

Apu is megveregette a motorháztetőt.

– Hiányzol nekünk, gyerek. – Azután pár gyors lépéssel már bent is termett a vezetőfülkében, és leállította a kocsit.

Anyu könnyes szemmel magához ölelt, azután elhúzódott tőlem, és visszament a házba. Valószínűleg azért, hogy elkészítse az ilyenkor szokásos menünket – Eric kedvencét.

Amikor visszaértem a szobámba, bekapcsoltam a zenét, előhalásztam a zacskóból a Hot tamalest, és meredten bámultam a csomagoláson lévő, napszemüveges lángcsóvát. Igazából eddig még soha nem is kóstoltam meg, bár anyu folyton vett az évek során. Amikor még gyerek voltam, közöltem, hogy nekem is van kedvenc édességem – a Twix –, és ragaszkodtam hozzá, hogy mindig kapjak, amikor Hot tamalest vett. Lehet, hogy már csak megszokásból álltam ellen, de eddig még soha nem kóstoltam meg.

Kinyitottam a dobozt, egy maréknyit a tenyerembe szórtam belőle, és a számba döntöttem. Húsz másodperccel később már a fürdőszobában voltam, és vizet mertem a számba. Egy törölközővel megtöröltem az égő ajkaimat, és az édesség maradékát kidobtam a fürdőszobai szemetesbe. Jó nagyot csattant, amikor a vödör aljához ért. Undorító volt.

Megtöröltem a szememet, amibe könnyeket csalt a csípős édesség. Ezzel a könnycsatornáim bizonyították, hogy tökéletesen működnek. Szóval ezek szerint csak a szívem nem funkcionált rendesen. Nem kellett volna éreznem valamit – bármit –, amikor kint voltunk a pick upnál? Felsóhajtottam.

Hosszú, extra forró zuhanyt vettem, aztán felvettem egy rövidnadrágot és egy pólót. A vállamba tompa fájdalom hasított, emlékeztetve az előző napi versenyre. A laptopom nyitva állt az íróasztalomon. Egy pillanatig rámeredtem, aztán leültem, és bekapcsoltam. Már korábban is láttam a képeket, amiket a barátaim posztoltak a maszkos fickóról, aki különböző rendezvényeken tűnt fel. De eddig még soha nem érdekelt eléggé ahhoz, hogy foglalkozzak vele. Soha nem is néztem meg igazán a különböző közösségimédia-fiókjait.

Most megnyitottam a keresőt, és beírtam, hogy „ál-Heath Hall”. Egymás után jöttek fel a találatok a kémhős oldalaihoz, meg Grant James – és néha még a barátnője, a színésznő Amanda Roth – képei is. Becsuktam a keresőt, és inkább áttértem a közösségimédia-oldalakra, hátha ott több információt találok róla. Rengeteg ál-Heath Hall-fiókot találtam, de egyik sem tűnt hitelesnek, és mindegyiknek alig pár ezer követője volt. De egy idő után rábukkantam a keresett accountra, amin több oldalnyi képet és posztot találtam. Viszont sehol nem leltem azt a térképet, amiről Amelia beszélt előző este.

Küldtem neki egy üzenetet:

Hali, te hol találtad meg a neten az ál-Heath Hall felbukkanásainak a térképét?

Még mindig nem igazán értettem, hogy Katie vagy bárki mi alapján állították biztosra, hogy a fickó a mi iskolánkba járt. Szerettem volna látni a térképet, hátha azon valami bizonyítékra bukkanok.

Amelia nem válaszolt azonnal, valószínűleg még aludt. A kurzort a kis borítékikonra vittem, ami a képernyő sarkában volt, és mielőtt még lebeszélhettem volna magam róla, rákattintottam.

Sietve bepötyögtem egy üzenetet:

Az volt a célod, hogy annyira összezavard a versenyzőket, hogy veszítsenek? Mások jövőjével szórakozol.

Az ujjam egy másodpercig megpihent a küldés gombon, de amikor már háromszor is végigolvastam az üzenetet, úgy ítéltem meg, hogy nem lesz jó. Kitöröltem a beírt két mondatot. Heath Hall nyilvánvalóan ügyet sem vetett arra, hogyan hat másokra az idétlenkedése. Őt csak saját maga érdekelte.

Ezért inkább csak azt írtam:

Ne gyere még egyszer a medence közelébe, mert mindenkinek elmondom, ki vagy!

Jó, nyilvánvalóan fogalmam sem volt, ki lehet a fickó, de ő ezt nem tudhatta. Megnyomtam a küldés gombot, zsebre vágtam a telefonomat, és kimentem reggelizni. Még mindig éreztem a Hot tamales ízét a számban.

A konyhában sült bacon illata fogadott. Az anyám a falon lévő üvegdobozt törölgette, amibe elővigyázatosan visszaakasztotta Eric kulcsait. Jövő évig senki hozzájuk sem fog nyúlni.

A házban ez a doboz – benne a kulcsokkal – volt az utolsó megmaradt dolog Eric után. Lehetett volna rosszabb is. Akár a szobáját is megtarthattuk volna, úgy berendezve, ahogy hagyta. Mintha bármelyik pillanatban visszatérhetne oda. De nem így volt, és én végtelenül hálás voltam ezért. Eric régi szobája volt most anyu dolgozószobája. Ezért is hálás voltam. Mármint azért, hogy nem nekem kellett abban a helyiségben laknom. Már így is épp elég gyakran éreztem magam pótgyereknek. Amint megfogalmazódtak a fejemben ezek a gondolatok, azonnal bűntudatom támadt. A szüleim szerettek. Elhessegettem ezeket a gondolatokat, és elvettem az Eric kedvenceivel megpakolt tányért.

– Délután elmegyek úszni. Nem gond? Vagy van még mára valami tervetek?

– Az edződ behívott edzeni szombaton?

– Nem, csak én leszek ott. Ez nem hivatalos edzés. – A merev vállaim azt üzenték, hogy kicsit dolgoznom kellene a kondimon. Ahogy DJ javasolta: könnyű kis úszás, csak semmi erőfeszítés.

– Nincs házi feladatod?

– Azt tegnap már megírtam a lyukasórámon.

Anyu a nedves hajamra nézett.

– De hát csak most zuhanyoztál.

– Tudom, hogy utána kellett volna, de tegnap este nem zuhanyoztam le. – Nem tudom, miért nem szóltam neki arról, hogy fáj a vállam, meg hogy szükségem volt a melegre, hogy egy kicsit jobban legyen. Talán mert aggódtam, hogy akkor azt mondja, tartsak egy kis szünetet. Nem akartam szünetet tartani. De anyu ezt nem értette volna meg.

Megint a hajamra nézett, mintha csak azért készülne nemet mondani, mert túl korán zuhanyoztam, de aztán csak annyit felelt:

– Rendben.

– Akkor kölcsönadod az autódat?

– Persze.

Megnéztem a telefonomat és elindultam az ajtó felé. Amelia még nem válaszolt az sms-emre, és Heath Hall sem küldött semmit az üzenetemre. Gondolom, úgy döntött, hogy megvárakoztat.