Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

ELSŐ RÉSZ

1. fejezet A VÁNDOR

2. fejezet DICK SAND

3. fejezet A HAJÓRONCS

4. fejezet A WALDECK MENEKÜLTJEI

5. fejezet S. V.

6. fejezet VÖRÖSLŐ HULLÁMOK

7. fejezet A CET

8. fejezet ELŐKÉSZÜLETEK

9. fejezet HARC A CETTEL

10. fejezet SAND KAPITÁNY

11. fejezet AZ ELSŐ NÉGY NAP

12. fejezet A VIHAR

13. fejezet CSALÓDÁS

14. fejezet FÖLD!

15. fejezet Ml A TEENDŐ?

16. fejezet MARRIS

17. fejezet ÚTON

18. fejezet KÉTSÉGEK ÉS AGGODALMAK

MÁSODIK RÉSZ

1. fejezet A RABSZOLGA-KERESKEDELEM

2. fejezet HARRIS ÉS NEGORO

3. fejezet ÚTON

4. fejezet ANGOLAI MENETELÉS

5. fejezet A HANGYAFÉSZEKBEN

6. fejezet A BÚVÁRHARANG

7. fejezet TÁBOR A CUANZA PARTJÁN

8. fejezet DICK SAND JEGYZETEIBŐL

9. fejezet KAZONNDÉ

10. fejezet A VÁSÁR NAPJA

11. fejezet PUNCS A KIRÁLYNAK

12. fejezet KIRÁLYI TEMETÉS

13. fejezet ALVAREZ MÁZÁBAN

14. fejezet AKI BOGÁR UTÁN FUT...

15. fejezet A MGANNGA

16. fejezet A MENEKÜLÉS

17. fejezet ÚTI KALANDOK

18. fejezet ÚJ MEGPRÓBÁLTATÁSOK

19. fejezet S. V.

20. fejezet BEFEJEZÉS

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Jules Verne

A TIZENÖTÉVES KAPITÁNY

fordította
Szász Károly

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-808-3 EPUB
ISBN 978-963-559-809-0 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

a mű eredeti címe:
Un capitaine de quinze ans

első kiadás: 1878
az elektronikus változat az 2008. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító N. C. Wyeth (1882 – 1945) River of Sleep
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELSŐ RÉSZ

1. fejezet
A VÁNDOR

1873. február 2-án a Vándor nevű vitorlás naszád, azaz a tengerészek nyelvén brickgoálette a déli szélesség 43. fokának 57. perce és a nyugati hosszúság 165. fokának 19. perce alatt horgonyzott. Ez a halászatra felszerelt hajó négyszáz tonna térfogatú volt, James W. Weldon kaliforniai gazdag vállalkozó tulajdona, aki évek óta Hull kapitányra bízta; rendszerint az ausztráliai vizeken zsákmány után kutatva cirkáltak vele.

A Vándor egyike volt a legkisebb, de legjobb hajóknak, melyet James W. Weldon vagy a Bering-szoroson át az északsarki tengerekre, vagy Tasmania, vagy a Horn-fok vidékén túl a délsarki tengerekre indított. Pompás járatú hajó volt. Könnyen kormányozható, ezért kevés emberrel is elindulhatott a Déli-sarköv vizeinek veszélyes zátonyai közé. Hull kapitány, e fürge hajó parancsnoka, sokszor kivágta magát a jégtorlaszok közül, amelyek Új-Zéland vagy a Jóreménység foka vidékén sokkal csekélyebb szélességben is megijesztik a hajósokat nyáron, a déli félteke téli hónapjaiban, mint ugyanabban az időszakban az északi féltekén.

Hull kapitány parancsnoksága alatt, aki nem csak jó tengerész, hanem kitűnő halász is volt, öt matrózból s egy hajósinasból álló, kisszámú legénység szolgált. Pedig cethalászatra többen kellenének, de Weldon úr, a többi hajótulajdonos példájára, gazdaságosabbnak találta, hogy San Franciscóban csak akkora személyzettel lássa el a hajót, amennyi elegendő ahhoz, hogy elérjék Új-Zéland partjait. A cethalászathoz szükséges embereket ugyanis itt kívánta szerződtetni, ahol különféle nemzetekből álló matrózok serege várta, hogy elszegődhessen egy halászhajóra.

A Vándor éppen befejezte a halászatot a délsarki vizek határán, de hordói ezúttal nem teltek meg halzsírral s halhússal, mint máskor. Miután a ceteket túlságosan sokan vadásszák, azok egyre ritkulnak. Szigonyra érdemes cet alig van, így a tengerész nyelven finback nevű cetre kellett hát vadászni, ami nem ritkán életveszéllyel is jár. Muszáj volt sokkal délebbre hajózni miatta, mint amennyire a Vándor el volt készülve. Egészen a Claire- és Adelaide- földekig kellett menni, melyeknek felfedezését az amerikai Wilkes hiába igyekezett a francia Dumont d'Urville-től elvitatni.

Egyszóval a Vándor most nem volt szerencsés. Január közepén, vagyis a déli félteke nyarának a derekán, ámbár a cethalászatnak még nem volt vége, Hull kapitány vissza akart indulni. Felmondott a jobbára semmirekellőkből összeszedett halászlegénységének, s Új-Zélandba hajózott vissza, melyet január 15-én pillantott meg. Waitematába ért, az aucklandi kikötőbe, mely a Churaki-öbölben fekszik az északi sziget partján. A halászait ott elbocsátotta. Jóravalóbb embereket akart toborozni, mert legalább kétszáz, halzsírnak való hordója állt még üresen, s még egy kísérletet szeretett volna tenni, hogy megtöltse őket. Az ott csellengő halászok azonban már mind elszegődtek, s Hull kapitány éppen elhagyni készült az aucklandi kikötőt, amikor olyan kérésnek kellett eleget tennie, amelyet nem utasíthatott vissza.

Weldonné asszony, a Vándor tulajdonosának neje, ötéves fiacskájával, a kis Jackkel s Benedek nevű rokonával éppen Aucklandben volt. Weldon úr, aki kereskedelmi ügyeiben itt gyakran megfordult, magával hozta őket Új-Zélandba, s mikor vissza kellett indulniuk, a kis Jack olyan súlyosan megbetegedett, hogy lehetetlen volt őt hajóra ültetni. Weldon urat azonban halaszthatatlan ügyei hazaszólították, s így nem tehetett mást, minthogy a beteg gyermeket anyjával és az őket kísérő Benedek rokonukkal együtt Aucklandben hagyta. Három hosszú hónap telt el, mikorra a fiú teljesen meggyógyult, s Weldonné, megunva a férjétől való távollétet, már hazavágyódott. Elhatározta, hogy a Golden Age tengeri hajóstársaság valamelyik hajójával, mely Melbourne és a Panama-szoros közt rendszeresen közlekedik, útra kel; Panamából aztán az amerikai gőzöst bevárva, átmehet Kaliforniába. Ez a terv, mivel előbb még Melboume-be kellett volna hajózni, sok nehézséggel s minden állomáson ismét késedelemmel járt volna; de Weldonné erre is elszánta magát, mintsem férjének még későbbi visszatértét kelljen bevárnia.

Hull kapitány a Vándorral éppen ekkor érkezett vissza Auck- landbe. Weldonné megörült neki: megkérte a kapitányt, hogy mondjon le a további halászatról, és szállítsa fiával haza, San Franciscóba. Háromezer tengeri mérföldet vitorlás hajón, jóformán csak naszádon tenni, merész feladat volt. De Hull kapitány bízott hajójában, mely nem egyszer átment már az Egyenlítőn. Az idő szép és kedvező volt a nagy úthoz. S hogy gazdája családjának a 40-50 napig tartó utazás alatt minél több kényelmet biztosíthasson, saját szobáját is készséggel felajánlotta. Az egyetlen nehézség az volt, hogy egyenesen nem mehettek San Franciscóba, mert a teherszállítmányt Chilében, Valparaísó kikötőjében kellett előbb lerakniuk. A terv szerint emiatt egy kis kerülőt tesz majd a hajó, de onnan aztán egyenesen haladhat fel a part mellett Kaliforniáig; a száraz szelek pedig rendszerint kedveznek a hajóútnak.

Weldonné bátor asszony volt, aki nem riadt vissza a tengeri út veszélyeitől. Harmincéves, erős testalkatú, szilárd gondolkodású, egészséges nő, aki többször utazott már vízen. Hull kapitányt is ismerte s tudta, hogy férje is mennyire bízik benne. Bizonyos volt abban is, hogy a Vándort jól megépítették, melyre rábízhatta magát s gyermekét.

Vele volt rokonuk, Benedek úr és Náni, a régóta náluk szolgáló dajka. Benedek derék úriember volt; körülbelül ötvenéves, csontos, szikár, roppant nagy fejű, bozontos hajú, ahogy tudóshoz illik. Mert Benedek úr tudós volt; aranyfoglalatú szemüvege mögül gyermek módjára, ártatlanul vizsgálta a világot. Póznalábai, s hosszú, vékony karjai szertelenül lóbálóztak a levegőben, mintha mindig zavarban lennének, hol lehet a helyük. Benedek úr minden félszegsége mellett nagyon jószívű volt; szívesen szolgált volna embertársainak - ha tudott volna. De az ilyen tudósoknak társaságban nem sok hasznát lehet venni.

Azonban ne higyje senki, hogy Benedek úr valami álmodozó, tétlen, munkátlan tudós lett volna. Ellenkezőleg. Mindig dolgozott. Természetesen a maga tudománya körében, a természetrajzban búvárkodott. Sőt ez nagyon is tág meghatározás. Az állattannak sok része van, s ő nem művelte az egész tudományt. Nem. Benedeket az emlősök, madarak, hüllők, halak, szóval a csontvázas állatok éppenséggel nem érdekelték. A puhányok, a tenger és más vizek sajátságos állatai sem kötötték le a figyelmét, valamint a sugárállatokkal, polipokkal, szivacs- és korallfélékkel sem törődött. Mi maradt hát neki? Ha sem a csontvázasok, sem a puhányok nem voltak érdeklődésének s vizsgálódásának tárgyai, kétségkívül az ízeltlábú állatokat tanulmányozta. De még ezt az osztályt is szűkítenünk kell, hogy Benedek úr tudományos működését teljes egészében megfogalmazhassuk.

Tudvalévő, hogy az ízeltlábú állatok hat csoportra oszlanak: a rovarok, százlábúak, pókfélék, rákfélék, haslábúak és férgek osztályaira.

Ám Benedek úr egy közönséges pókot egy skorpiótól, a tengeri rákot a tengeri póktól, vagy egy földigilisztát egy vérszívó piócától nem tudott volna megkülönböztetni. Az ő egész érdeklődése, s következőleg összes tudománya az ízeltlábúaknak is csak az első csoportjára, a rovarokra szorítkozott. Szóval Benedek úr bogarász volt, semmi több és semmi egyéb. Ó, de hisz e látszólag szűk keretben is elég széles tér nyílik a tudományos vizsgálódásra, mert hisz a rovarok osztálya maga tíz, vagy újabb felosztás szerint, hét rendre oszlik: a bogarak (coleopterák), a hártyaröptűek (hyinenopterák), a lepkék (lepidopterák), a kétröptűek (dipterák), a recés röptűek (neuropterák), az egyenes röptűek (orthopterák) és a félröptűek (hemipterák) rendjeire. És mily gazdag rendek! Például a bogarak közt harmincezer, a kétröptűek (legyek, dongók stb.) közt hatvanezer fajt különböztetnek meg. Van hát mit tanulmányozni annak, aki a bogarászatot (tudományos szóval az entomológiát) tűzte ki élete feladatául, mint Benedek úr!

Csak látni kellett őt múzeumában. Lupe, vagyis nagyítóüveg volt mindig a kezében, amint tenyerén egy bogárszárnyat vagy lábat vizsgált; gombostűkre tűzdelt bogarak voltak előtte; képrámákban, üveg alatt, szépen rendezett lepke-, méh-, légy-, bogárgyűjtemények; bútorzata pedig lepkefogók, spiritusszal teli üvegek tömkelegéből állt.

Meg kell vallani, hogy a Weldon családot sem éppen rokoni szeretetből követte Új-Zélandba: inkább az a tudós szenvedély fűtötte, hogy gyűjteményét Óceánia sajátos bogaraival gazdagíthassa. Amiben csakugyan nem csalatkozott. S hogy rovarhullákkal haza kellett indulnia, poggyászában ezek képezték a legterjedelmesebb s legbecsesebb részt.

Mikor Weldonné, útitársaival együtt a brickgoálette kis hídjára lépett, Hull kapitány jött elébe, s így szólt:

- Asszonyom, szeretném kijelenteni, hogy ön csakis saját felelősségére utazhat a Vándoron.

- Miért mondja ezt, Hull úr? Hisz ez természetes.

- Azért, mert Weldon úr nekem nem adott erre parancsot, s egy ilyen vitorlás naszád, legyen bár a legjobb, sohasem nyújthatja azt a biztonságot, mint egy személyszállító gőzös.

- Mit gondol, Hull úr, ha a férjem itt volna, habozna-e feleségével és gyermekével hajójára szállni, tudva azt is, hogy személyszállító gőzös nem áll rendelkezésére?

- Nem, asszonyom, meg vagyok győződve, hogy nem habozna. Csak magamat akarom a felelősség tekintetében fedezni Weldon úrral szemben, mikor önt, asszonyom, erre figyelmeztetem. Tudja ön is, hogy kis hajómon a megfelelő kényelmet nem tudom biztosítani.

- Emiatt nem vagyok követelőző - válaszolt Weldonné. - Nem tartozom azok közé, akik kétségbeesnek egy szűk hajókabintól, vagy mert nem tartják megfelelőnek az eléjük tálalt ételt.

Aztán gyengéd tekintetet vetett kisfiára, akit kézen fogva vezetett. A hajóra lépett, és így szólt:

- Induljunk hát, Hull úr!

Hull kapitány azonnal kiadta a parancsot a hajó indulására. A horgonyt felszedték, a vitorlákat felvonták, a matrózok tették a dolgukat. A Horn-fokot balra hagyva egyenesen igyekezett az öbölből kijutni.

Ám indulásuk után harmadnapra a bricket erős keleti szelek tartották vissza. Kénytelen volt fordítani a vitorlákon, hogy egészen vissza ne vessék.

Így történt, hogy a Vándor február 2-án még mindig ugyanazon a hosszúság alatt hajózott, mint elindulásukkor. A kapitány a Horn-fok megkerülésének gondolatával foglalkozott ahelyett, hogy a nyílt óceánnak vágott volna, amely az Újvilág felé vezeti őket.

2. fejezet
DICK SAND

A tenger csendes volt, s a szél hátráltató hatásától eltekintve a hajó nyugodtan vitorlázott tovább.

Weldonné, a lehetőséghez mérten, elég kényelmesen rendezkedett el a Vándor kicsiny szobájában, amelyet ugyan Hull kapitánynak rendeztek be, de a derék és igénytelen nő megelégedett vele. Kisfiával és Nánival, az öreg néger dadával, elfértek benne. Benedek úr és a kapitány is nála ebédeltek, alvóhelyre pedig a hajó két kisebb kabinjában találtak. A hajó személyzete sokkal egyszerűbb és igénytelenebb volt, minthogy az emberi élet legszükségesebbjén túl még valami többet követeltek volna. Mindnyájan nyugat-amerikaiak lévén, rég ismerték egymást, s jól összeszoktak az utak során. Csak dolgozni akartak, s jó hasznot reméltek munkájukért.

Csupán egyetlen ember nem volt amerikai a társaságban. Negorónak hívták a portugál születésű szakácsot, aki folyékonyan beszélt angolul. A Vándor előbbi szakácsa Aucklandben megszökött, így Negoro ajánlkozott helye betöltésére. Hallgatag, komor ember volt, aki szerette a magányt, de kötelességét becsületesen teljesítette. Úgy látszott, Hull kapitány szerencsésen választott, amikor őt szegődtette; elindulásuk óta legalábbis még egyszer sem adott okot panaszra. A kapitány mindamellett sajnálta, hogy nem volt elég ideje tudomást szerezni a múltjáról. Arckifejezése, s egész magaviseleté gyanakvóvá tették, mert tudta: mikor egy olyan szűk térbe, mint amilyet egy hajó kínál, idegen ember befogadásával sohasem lehet az ember elég óvatos.

Negoro negyven év körül lehetett. Csontos, szikár, középtermetű, nagyon barna bőrű, izmos ember volt. Hogy némi tanításban is részesült, egyes elejtett szavaiból s észrevételeiből sejteni lehetett; de múltjáról, s élményeiről sohasem beszélt, valamint családjáról sem. Honnan jött, mi állhatott mögötte? Sejteni sem lehetett, jövőjét még kevésbé. Szándékaiból egyedül annyit árult el, hogy Valparaísóban fog kiszállni. Annyi bizonyos, hogy sajátságos viselkedésű ember volt. Külsején s modorán semmi sem mutatott arra, hogy tengerész lett volna valaha. Járatlanabbnak tűnt a tengeri dolgokban, mint az feltételezhető volt, hiszen ha már előbb is hajón szolgált, akár szakácsként is tanulhatott volna egyet s mást.

Mindamellett a hajón való élet, utazás, egyáltalában nem zavarta. A tengeri betegség sem vette le a lábáról. Különben ritkán lehetett látni: egész nap a konyhájában volt, s dolga után látott. Éjjel, ha a tűzhely kialudt, kis szobájába vonult, s ágyára vetve magát csöndesen szunnyadozott.

Említettük, hogy a hajó személyzete mindössze öt matrózból s egy hajósinasból állt. Ez a hajóinas egy tizenöt éves fiú volt, aki apját, anyját nem ismerte. Születése után a szabadban találták jótevői, és csecsemőkorától árvaházban nevelkedett.

A Dick Sand nevet adták neki. Dick, azaz Richard, megtalálójának neve után lett, aki a kitett gyermekről gondoskodott. Azért lett Sand, mert a tengerpart homokos fövényén akadtak rá New York határában. Valószínűleg ott is született, de származásáról többet nem tudni.

Dick Sand középtermetű, de erőteljes testalkatú volt. Angolszász eredetűnek látszott, bár barna bőre és haja volt, de a szeme kék. Korán került a tengerészethez, ahol ügyességét folyton bizonyította. Értelmes arcából, ragyogó szeméből határozottság sugárzott: nem vakmerőség, mely ész nélkül rohan az akadályoknak és a veszélynek, hanem okos bátorság. Tizenöt éves korában már feltalálta magát bármilyen körülmények között, s elhatározásának ura tudott maradni. Éppoly élénk, mint komoly arckifejezése mindenki figyelmét magára vonta. Szavakban, mozdulatokban, ígéretekben nem tréfált, ahogyan a hasonló korú ifjak szoktak. Korán felismerte helyzetét s megértette, hogy magának kell megküzdenie mindenért. Az ő korában, amikor más még egészen gyermekes játékokat űz, Dick már csaknem férfi volt.

Testi gyakorlatokban ügyes és gyors. Dick Sand azok közé tartozott, akikről egy francia példabeszéd azt mondja, hogy két bal lábbal s két jobb kézzel születtek; mert mindent jobb kézzel tesznek s mindig bal lábbal indulnak, amint kell.

Kicsiny korában a közjótékonyság fogta pártját, és így az elhagyott gyermekek intézetébe helyezték, amely Amerika minden nagyobb városában található. Négyéves korában már megtanult olvasni, írni, számolni az árvák iskolájában, amiket szerencsére fenntart az emberszeretet.

Nyolcévesen a tenger iránt való vonzalma a déli vizekre induló egyik hajóra vitte, ahová kis hajósinasnak vették fel. Itt a tengerészmesterséget korán megtanulhatta. Tisztjei érdeklődései viseltettek az ügyes, figyelmes, engedelmes és szorgalmas fiú iránt, és szívesen tanították mindenre. A kis hajósinasból csakhamar növendék lett, mint az olyan fiatalból, aki korán megértette, hogy az élet útja a tanulás és a munka, s a kenyeret csak verítékkel lehet megérdemelni - mert ez a bibliai parancs az emberiség törvénye.

Hull kapitány néhány évvel ezelőtt még kis hajósinasként ismerte meg Dick Sandet, s azonnal felkeltette érdeklődését a derék fiú. Pártfogásába vette, s később James W. Weldon úrnak is figyelmébe ajánlotta. Nem csoda, hogy ő is megkedvelte; oktatását San Franciscóban befejezték, s mivel maga és családja katolikus volt, a gyermeket is e vallásban nevelte.

Tanulmányai közül Dick a legtöbb hajlamot a földrajz, utazások s számtan iránt mutatta. Elméleti tudását gyakorlattal kellett kiegészítenie, így aztán mint növendék lépett a Vándor hajószemélyzetébe, mivel a jó tengerésznek a halászattal is éppúgy meg kell ismerkednie, mint magával a hajózás rejtelmeivel. Ez volt a legjobb iskola ahhoz, hogy a tengeren előforduló mindenféle veszéllyel legyen lélekereje szembeszállni. Dick Sand így jótevője, Weldon úr egyik hajóján, pártfogója, Hull kapitány felügyelete alatt élt a legkedvezőbb körülmények között.

Szükségtelen megemlíteni, hogy Dick milyen határtalanul ragaszkodott a Weldon családhoz, akiknek eddigi fejlődését köszönhette. A fiatal növendék áradozott örömében, mikor megtudta, hogy jótevőjének s urának családja a Vándoron fog utazni. Weldonnét mint anyját szerette, s a kis Jacket öccsének tekintette, akit neki, a nagyobbik testvérnek kell vezetnie, védenie. A fiatal Dick szívében túláradt a hála és szeretet. A gyermek gyengédségével, az ifjú mélyen érző szívével kötődött a Weldon családhoz.

Weldonné is tudta ezt. A kis Jacket teljes nyugalommal bízta rá, mert a két fiú, mint két testvér úgy vonzódott egymáshoz. A hosszú utazás lassú óráiban, mikor a tenger nyugodt volt s a hajó haladását alig érezték, Dick és Jack csaknem mindig együtt voltak. A fiatal növendék mindent megmutogatott a kisebb fiúnak, amit csak veszély nélkül lehetett, s az anya félelem nélkül engedte fiát Dickkel a fedélzeten, az árbockötelek között járkálni; még az árbockosárba is felmászhatott a kötélhágcsón, ha Dick vele volt. E mozgás nagyon jót tett a kis Jacknek, aki a tengeri betegség miatt eleinte nagyon szenvedett.

Így ment a dolog a Vándor fedélzetén; s ha a szél nem lett volna olyan kedvezőtlen, az utasoknak nem lehetett volna okuk semmi panaszra. A keleti szél makacs tartóssága azonban aggasztotta Hull kapitányt. Nem tudta jó irányba vezettetni a hajót. S később is, mikor a Baktérítőt elérték, a szél nem változott: annyira sodorta őket nyugat felé, hogy céljuk elérését már-már késleltette. Hull kapitányt leginkább azért bántotta a késedelem, mert Weldonnét és gyermekét hajóján tudta, pedig ő éppoly kevéssé tehetett az időjárásról, mint bárki más. Ha az úton valamilyen nagyobb hajóval, talán olyan gőzössel találkoznak, amely Amerikába ment, készen állt volna Weldonékat arra áthelyezni. Szerencsétlenségükre a szélesség azon fokait nem érhették el, amelyeken a Panamába menő hajók járnak; s különben is, a gőzhajók közlekedése akkoriban még nem volt oly sűrű.

Így Isten akaratára kellett bízni a dolgot, s minden unalmasan, egyformán zajlott egészen addig, míg az első esemény nem szakította félbe utazásuk eddigi egyhangúságát.

Dick Sand és a kis Jack reggel kilenc órakor, szép tiszta időben, egy magas ponton, a fedélzet karfája mellett ültek, ahonnan az egész hajót s a tenger egy részét is nagy körben beláthatták. Hátuk mögött csak a vastag főárboc és kötélzete zárta el a látóhatárt, előttük pedig a hármas vitorla lebegett, mint három óriás madár fehér szárnya. A szél duzzasztotta őket, s jó erővel hajtotta a hajót.

Dick Sand éppen a hajó haladását, a szél és hab között való egyensúlyt magyarázta kisöccsének, mikor a kisfiú egyszerre félbeszakította.

- Mintha láttam volna valamit - szólt.

- Ugyan mit láthattál? - kérdezte Dick hirtelen felegyenesedve, s a tenger felé fordult.

- Nézd, nézd, ott! - mondta Jack a tenger egy pontjára mutatva, ahol a távolban csakugyan egy sötét folt látszott. Dick erősen szemügyre vette, s kis idő múlva felkiáltott:

- Hajó!

3. fejezet
A HAJÓRONCS

Dick Sand felkiáltására a hajó egész személyzete talpra ugrott, mindenki a fedélzetre sietett. Még a kapitány, Weldonné, sőt a bogarain kívül minden iránt közönyös Benedek úr is; csak egyedül Negoro nem hagyta el a konyháját. Mindenki kíváncsian tekintett a tenger színén lebegő tárgyra, melyet a fiatal hajósnövendék látszólag hajónak jelzett. Mintegy három tengeri mérföld lehetett a távolság közte s a Vándor között, így nem lehetett látni, tulajdonképpen mi is az. Egyik matróz gazdátlan tutajnak nézte, mert egészen lapos felületűnek látszott; Benedek úr pedig váltig azon erősködött, hogy valami óriási cethal, amely mozdulatlanul alszik, s lebegteti magát a vízen.

Azonban csakhamar kitűnt, hogy egy oldalára fordult törött hajóról van szó, amelynek gerince rezegve csillog a napfényben.

- Szélnek az árbocot, Bolton! - rendelkezett Hull kapitány.

Féloldalas irányba fordította hajóját, hogy csak közeledjenek a hajóroncshoz, de ne ütődjenek bele. Nem mintha attól tartott volna, hogy abban kárt tesznek, hanem azért, hogy az összeütközéssel ne szenvedjen törést a saját hajója.

- Kissé oldalt, Bolton! Még inkább! Jól van. Ne közelítsünk nagyon, csak egy kötélhosszra, míg meglátjuk, mivel van dolgunk.

Negyedóra múlva a hajóroncs kevesebb, mint fél tengeri mér- földnyire volt a Vándortól. Most már tisztán ki lehetett venni, hogy bal oldalán jókora lyuk tátongott, amely elsüllyedését okozhatta volna; de szerencsére így felfordulva, a lyuk néhány lábnyi magasságban a víz színe fölött volt, s a hullámok már nem tolulhattak bele, hogy végképp elsüllyesszék. Árbocai azonban csaknem tőből ki voltak törve úgy, hogy azokat csak a túlsó oldalról közeledők láthatták volna - míg a Vándor fedélzetéről csak a bal oldali bordák látszottak.

Nem lehetett kétség afelől, hogy a szerencsétlen hajó valamilyen más hajóval való ütközés során kapta kemény sebét. Vajon életben vannak-e, akik rajta voltak? Ez a kérdés jutott önkéntelenül is a Vándor fedélzetén lévők eszébe.

- Reméljük - szólt Weldonné -, hogy azokat az embereket a katasztrófát okozó hajó felvette.

- Reméljük - felelt Hull kapitány. - Ámbár nem példátlan az olyan embertelenség sem, hogy az a hajó, amelyik egy másikkal összeütközött s azt összezúzta, gyorsan tovább evez, s a szerencsétlen embereket sorsukra hagyja azért, hogy a kapitány, akinek talán hibája vagy gondatlansága miatt történt az egész, az esetleges büntetés vagy kárpótlás elől meneküljön. Ha így volt, iszonyú lelketlenség! De fájdalom, igen gyakori. Ami pedig ezt a hajóroncsot illeti, úgy sejtem, a személyzet alighanem megúszta. Miután egyetlenegy csónakot sem látok rajta vagy hozzákötve, azt mutatja, hogy a legénység csónakon kísérelte meg a menekülést, ha ugyan az lehetséges ilyen messze minden szárazföldtől.

- Talán soha senki sem fogja a katasztrófa okát s kimenetelét megtudni - sóhajtott Weldonné. - De hátha még most is vannak emberek a hajón?

- Azóta észrevették volna közeledésünket, s életjelt adtak volna magukról - mondta a kapitány.

A Vándor ekkor már csak háromszáz méternyire volt a hajóroncstól, s alig lehetett kételkedni abban, hogy a kapitány feltevése helyes.

E percben Dick figyelmeztette a többieket, hogy valami hangot hallott a tönkrement hajóról. Mindenki figyelt.

- Kutyaugatást hallottam - suttogott a serdülő fiú. Valóban, távoli ugatás hallatszott.

- Ha csak egy kutya is, meg kell mentenünk! - kiáltott fel erélyesen Weldonné.

- Meg, meg, anyám - szólt a kis Jack. - Hogy fog majd minket szeretni s ragaszkodni hozzánk. Futok, és egy darab cukrot keresek neki!

- Jobb lesz egy darab kenyér, fiam; azt hiszem, inkább éhes az a szegény kutya.

- Jó, majd a levesemet neki adom. Én el lehetek anélkül is - felelt a nemeslelkű gyermek.

Egyszerre csak az ugatás tisztábban hallatszott. Majd egyszerre nagy fekete kutya jelent meg a hajó párkányán, s rákapaszkodva két első lábával, kétségbeesetten ismételte segítségre hívó ugatását.

- Howick - szólt a kapitány a kormányoshoz -, fordítsd oldalra a hajót, s két legény oldja el azonnal a mentőcsónakot.

- Csak bírd ki, jó kutyám, mindjárt megmentünk - biztatta a kis Jack az ebet, mely a félredőlt hajó párkányán alig tudta magát fenntartani.

A Vándor vitorláit most gyorsan úgy fordították, hogy a hajó csaknem mozdulatlan állt meg egyhelyben, alig fél kötél hossznyira a roncstól. Közben a csónakot leoldották, és vízre eresztették. Hull kapitány, Dick és két matróz foglalt benne helyet, s gyorsan eveztek a roncs felé. A kutya folyton ugatott; egész erejével kapaszkodott, hogy a csaknem függőlegesen álló fedélzet párkányán fenntarthassa magát. Úgy tűnt, mintha nem is magának kért volna segítséget, hanem a hajón lévő embereknek, mert ugatása közben vissza-visszafordult a hajó felé, mintegy jelezve, hogy ott vannak azok, akik a kiszabadításukat várják. Egyszerre azonban magaviseleté egészen megváltozott. Segélykiáltásaira dühös ordítás következett, mintha ellenséget látna maga előtt, s nem jóakarókat, akik megmentésére sietnek.

- Mi baja lehet? - kérdezte Hull kapitány meglepődve, mikor a kutya hangját meghallotta.

A kapitány a csónakból nem láthatta, sőt a Vándor fedélzetén állók sem vehették észre, hogy amikor a kutya olyan dühösen kezdett ugatni, éppen akkor lépett ki konyhájából Negoro, a szakács.

Ismerte, megismerte a kutya a szakácsot? Ebben a helyzetben valószínűtlen volt. Annyi bizonyos, hogy Negoro, amint a kutyát a hajóroncs párkányán kapaszkodva megpillantotta, egy futó pillantást vetett rá, összehúzta szemöldökét, megfordult, s ahelyett, hogy a lépcsőn felment volna, ismét visszatért a hajó belsejébe.

Ezalatt a mentőcsónak a roncs közelébe ért, amelynek magasban álló gerince mellett az egykori hajó nevét, a Waldecket tisztán elolvashatták. A kikötő, melyhez tartozott, nem volt ugyan megjelölve, de Hull kapitány, amint hozzáértő szemét rávetette, egy percig sem kételkedett abban, hogy a Waldeck amerikai gyárban készült. A fedélzeten mind a két árboc tőből le volt törve, kötélzetének foszlányai siralmas pusztulást mutattak, csak a hajóteknő romja maradt meg az egykor ötszáz tonnás nagy brickből...

A fedélzet üres volt. Egyébként, ahogyan a hajó oldalára fordult, nem is tarthatta volna fenn magát senki. A kutya is visszacsúszott a párkányról, s a fedélzet nyitott ajtajánál, félig benn az üregben, félig kívül még, lábaival kapaszkodva most már csendesen várt, hogy mi történik ezután.

A csónakkal a hajóroncs túlsó oldalára kerültek, mivel a felfordult fenékoldal felé nem is közelíthették meg. Körülötte - amennyire elláthattak - az árbocoknak sem darabja, sem töredéke nem úszott a tenger felszínén. Ez a jel arra mutatott, hogy a katasztrófa néhány napja történhetett, és a szél a hullámokkal már messzire elhajtotta őket onnan, ahol a végzetes szerencsétlenség történt.

4. fejezet
A WALDECK MENEKÜLTJEI

Amint a kutya látta, hogy a csónakot a hajónak arra az oldalára kormányozzák, ahol ő volt, ismét élénken kezdett ugatni. A fiatal Dick hanggal és kézzel jelt adott az állatnak, mely azt megértve, alácsúszott a fedélzeten, s a tengerbe ereszkedve egész erejével úszni kezdett a csónak felé. Nehezére esett: valószínűleg a többnapi éhség és szomjúság merítette ki. Elébe eveztek és felsegítették a csónakba. A felé nyújtott kenyérdarab helyett azonban a csónak fenekén levő kis vályúhoz szaladt, melyben egy kevés esővizet talált. Szomja sokkal nagyobb volt, mint éhsége.

A csónakkal alkalmas helyet kerestek, ahol a hajóroncsot a legjobban megközelíthetik. Mivel emiatt néhány lapátütésnyire távolodniuk kellett, a kutya, abban a hitben, hogy ott akarják hagyni a hajót, ismét izgatottan ugatni kezdett, és a kapitány és Dick kabátját rángatta: lehetetlen volt félreérteni, hogy a hajón lévő szerencsétlenek számára kér segítséget. A csónakot ismét a hajó orrához kormányozták, s a letört előárboc törzsére vetett kötéllel odaerősítve hágcsót dobtak rá, melyen Hull kapitány és Dick, az ebtől követve, nem csekély fáradsággal fekapaszkodtak a hajóra egészen a fedélzet ajtajáig, amely a két árboc törzse között nyitva állt. Ezen az ajtón aztán a két megmentő becsúszott a Waldeck üregébe.

Az üregben semmi szállítmányt nem találtak: a hajó összes terhe a homoksúly volt, mely az összeütközés következtében féloldalra tolulva felfordította, s így tulajdonképpen a süllyedéstől mentette meg; ezáltal az oldalán ütött lyuk magasabbra került, így a víz nem nyomulhatott be a hajóba.

- Itt senki sincs - szólt Hull kapitány, miután néhány percig figyelmesen körülnézett.

A kutya azonban a fedélzet bejáratánál maradt, és nyomukat egy percre sem nem vesztette el. Egyfolytában ugatott, szűkölt, nyugtalankodott, s mikor Hullék az üregből visszatértek, előttük szaladva a fedélzeti hajóterem felé vezette őket. Követték.

S íme a felső üregben öt test - nyilván holttestek - feküdt előttük a padozaton. A kívülről jövő világosságnál, amint az ajtót rájuk nyitotta, Hull kapitány öt négert fedezett fel, akik eszméletlenek voltak.

Dick egyiktől a másikig szaladt, mindegyiket megtapogatta, fülét szájukhoz és szívükhöz tette; úgy tetszett neki, mintha még lélegeznének.

- Ki velük a szabad levegőre! - kiáltott Hull kapitány, s a fiatal, de erős Dick segítségével egyenként vonszolta ki az öt négert a fedélzetre. Azok mit sem tudtak arról, hogy ez a két fehér ember megmentésükön fáradozik.

Most az eltört nagy árbocról lefüggő kötéldarabbal, s a csónakban maradt két matrózzal együtt az öt élettelennek látszó testet egyenként lebocsátották a csónakba. A kutya víg csaholással ugrott utánuk. Néhány perc múlva ismét a Vándoron voltak.

- Szerencsétlenek! - sóhajtott Weldonné, amint az elesett embereket megpillantotta.

- Élnek, asszonyom! Élnek - erősítette meg Dick. - Isten segítségével megmentjük őket!

Azonnal az eszméletlen négerek észhez térítéséhez láttak. Mindenekelőtt rumos vizet akartak a szájukba cseppenteni. Hull kapitány a szakácsnak, Negorónak kiáltott. Hiába, kétszeri kiáltására sem jelent meg. A kutya azonban a Negoro névre észrevehetően hegyezte a fülét, mintha már hallotta volna. S mikor végre Negoro a harmadszori hívásra megjelent, az eb teljes dühhel felé rohant, rá akart ugrani, s talán megfojtja, ha le nem fogják.

- Ismeri ezt a kutyát? - kérdezte Hull kapitány.

- En? - válaszolt Negoro csodálkozva. - Soha nem láttam.

- Különös - mormogta magában Dick.

De nem jutott ideje ezen tanakodni. Az áléit négerek felélesztése most fontosabb volt. Mivel Afrika közepéről a rabszolgaszállítás és -kereskedés még egyre folyt, s évenként sok hajó visz ilyen szomorú szállítmányt Amerika és Ausztrália felé, nem lehetetlen, hogy a Waldecken talált öt néger is közéjük tartozott. De ha rabszolgák voltak is, mihelyt az Egyesült Államok Vándorának fedélzetére léptek, azonnal szabadokká váltak.

A legidősebb közülök körülbelül hatvanéves lehetett. Először ő tért magához annyira, hogy szavát vehették. Az első kérdésekre elmondta, hogy hajójuk, mintegy tíz napja, egy sötét éjszaka másik hajóval ütközött össze. Ok a fenékszobában aludtak, s mire összeszedhették magukat és a fedélzetre juthattak volna, a személyzet akkorra eltűnt. Talán a katasztrófát okozó másik hajó vette fel őket, s szerencsésen megmenekülhettek.

Az öreg Tom - ez volt a vén néger neve - elbeszélte azt is, hogy ők nem rabszolgák, hanem szabad amerikai polgárok, Pennsylvaniából valók. Mint munkások szegődtek egy angolhoz, kinek Dél-Ausztráliában, Melbourne mellett nagy ültetvénye van. Három évig dolgoztak nála, s ezalatt annyit kerestek, hogy most hazájukba akartak visszatérni. Az utazási költséget megfizették, s felvetették magukat a hajóra. Közben érte őket a szerencsétlenség.

Az öreg Tom hatéves korában rabszolgaként került Amerikába, ahol néhány évvel az általános felszabadítás előtt visszanyerte a szabadságát. Gyermekei már szabadnak születtek. A többiek, akik a hajón vele voltak, mind fiatalok: az egyik az ő fia volt, Bat, a más három pedig Austin, Acteon és Hercules, mind 25-30 év közöttiek, és szintén szabadon született négerek.

Míg ezeket Tom elég értelmesen, bár a gyengeségtől szakadozottan elbeszélte, a többiekkel az élesztési kísérleteket folytatták. Neki enni adtak, hogy erejét visszanyerje. A jószívű Weldonné s az ifjú Dick hozták a táplálékot, s még a kis Jack is maga hozta egy tálban a saját levesét. Mellette a hatalmas eb ropogtatta az elébe tett csontokat.

Dingo - ezen a néven értett a kutya, mint az öreg Tomtól megtudták - szép és erőteljes állat volt: egyik legszebb példánya az Új-Hollandiában nevelkedett komondoroknak. Ha fejét felemelte, s füleit hátra vetve büszkén szétnézett, majdnem embermagasságúnak látszott. Nem volt haragos, de a barátságtalan állat mintha mindig szomorú lett volna. Az öreg Tom már a Waldecken tapasztalta, hogy a négerek iránt nem viseltetik rokonszenvvel. Nem bántotta ugyan őket, de nem is barátkozott velük; inkább kerülte a feketéket. A Waldeck kapitánya az afrikai partokon kiéhezve, senyvedten találta, így vette magához. Hogy ki volt az előbbi gazdája, nem lehetett tudni: a nyakán rézszorítót viselt, S. V. betűkkel. Múltjából ennyi emlék maradt. De az okos állaton meglátszott, hogy emlékei vannak, mintha régi gazdája után szomorkodna.

Ők voltak tehát a Waldeck menekültjei. Elhatározták, hogy magukkal viszik és a kaliforniai parton teszik ki őket, ahol Weldon úr, ahogyan neje ezt előre megígérte nekik, szívesen látja, és segít rajtuk, hogy visszatérhessenek hazájukba, Pennsylvaniába.