© 2024 Ramon Remenyi

© 2024 Bookland Kiadó

ISBN 978-615-6832-01-6

Borítóterv: Hadobás Martin

Borítófotó: modell: Greg Canestrari

Borítófotó: RedmoonStudio

Illusztrációk: Józsa Viktória

Szerkesztette: Bóna-Monok Petra

Felelős kiadó: A Gyémántfelhő Kft. ügyvezetője

Az elektronikus verziót a Golana Studio készítette.
golana.hu

Minden jog fenntartva. A könyv, illetve egyes részeinek másolása, terjesztése tilos. A könyv bárminemű felhasználása kizárólag a kiadó előzetes, írásbeli hozzájárulásával végezhető, kivéve a szabad felhasználás esetköreit. A kiadó előzetes, írásbeli engedélye szükséges különösen a jelen kiadvány lefordításához, többszörözéséhez, terjesztéséhez, digitalizálásához, feldolgozásához, átdolgozásához, az egyes részleteknek az idézés szabályait meghaladó átvételéhez. A jelen kiadványt a mindenkori hatályos szerzői jog védi, melynek megsértését adott esetben a Büntető Törvénykönyv is büntetni rendeli.

Első rész

A hatodik kereszt

Drága feleségemnek, Daniellának

„Az amnézia az emlékezet részleges vagy teljes elvesztése. Az emlékezés során a megelőző néhány másodperc (rövid távú memória) és néhány nap közötti időnek (középtávú memória), illetve a még régebbi élmények és események tárolására és felidézésére vagyunk képesek (hosszú távú memória).”

Wikipédia

„Az agy sérülése következtében kieshetnek a sérülést közvetlen megelőző vagy azt közvetlenül követő események. A károsodás súlyosságának függvényében az emlékezet kiesése leggyakrabban percekig–órákig tart és kezelés nélkül is megszűnik, súlyos agykárosodást követően azonban az amnézia tartósan fennmaradhat.”

Dr. Info

1.

PURGATÓRIUM

A köd lassan ereszkedett le a völgybe. A hegy gerincén előtűntek a magasra nőtt fenyők, ahogyan egymással versenyezve nyújtózkodtak a telihold felé a sötét égbolton.

A hold, az előtte elsuhanó felhőknek köszönhetően, kísértetiesen világította be Fernót, a völgyben elterülő csendes kis falut, ahová a régi szerpentin vezetett el-eltűnve a dombok között. Az út szélén kígyózó korhadt, mohás, deszkából tákolt korlát a környék esős időjárásáról tanúskodott. Az erdei madarak hangját egy fokozatosan erősödő morajlás nyomta el. Nem sokra rá két sárgán izzó reflektor körvonala rajzolódott ki, ahogy egy autó a hegyen kanyargó úton közeledett. A sofőr magabiztosan tekergette a volánt, a kerekek pedig engedelmeskedve szelték az íveket. Az elsuhanó gumik után az erdő párájától átnedvesedett falevelek felemelkedtek és szinte táncra perdültek a sportkocsiból recsegő Glenn Miller swingjére.

Erős férfikéz fogta a kormányt, az öltöny és az ing ujja hanyagul felgyűrve a karján, engedve így a mandzsettagombok szabad táncának a kanyarok sodrásában. A lakkcipők megállás nélkül ugráltak a pedálokon.

A cigaretta izzón parázslott a letekert ablakon bevágódó széltől a borostás száj szorításában, mígnem egy nagyobb darab parázs levált és apró üstökösként csapódott a férfi combjára, amire az öltöny műszálas anyaga azonnal egy narancssárgán izzó kráterrel reagált. A sofőr mindebből semmit nem vett észre. Az anyósülésre egy bőr pénztárca volt ledobva, alatta egy frissen készült polaroid fénykép lapult. A szélvédő belső visszapillantó tükréből tisztán kivehető volt a férfi arca; vörösesszőke rövid haját egy kalap simította a fejéhez. A hatvanas évekbeli, fekete szalaggal díszített karimás vintage kalap alatt az erős szemöldök és a hideg tekintet mozdulatlanul meredt az útra. Mivel látta, hogy egyenes szakasz jön, egy óvatos mozdulattal lenyúlt, majd kihúzta a fotót a pénztárca alól. Hosszasan nézte, elmosolyodott, majd becsúsztatta a tárcába. A gyorsan közeledő kanyart túl későn vette észre…

Hirtelen berántotta a kormányt az ív irányába, hogy elkerülje a vele szemben lévő deszkakorlátot. A fordulóban kapaszkodó kerekek kitörtek az egy kézzel markolt volán uralma alól, és engedtek a fizika törvényeinek. Az autó a külső ívre sodródott a lefordult gumikkal, amitől a felnik csillagszórókként szikráztak a kerítés felé.

Az első kerék felszaladt egy terméskőre, a levegőbe repítve az egytonnás autót, ami hatalmas reccsenéssel, megállíthatatlanul robbant át a korhadt deszkán. Egy pillanatra csend lett az erdőben, amíg a kocsi eldobott kőként repült át a kisebb bokrok felett. Az első két fa törzse között magatehetetlenül átsuhant, a harmadikhoz oldallal vágódott neki, majd továbbpördült.

A pörgéstől a sofőr szinte rongybabaként repült ki, elmaradva a megrepedt benzintankkal bukdácsoló roncstól, ami továbbpattogott a sziklaperemhez, majd eltűnt a mélységben. Pár másodperc után hatalmas robbanás rázta meg a völgy békés csendjét, majd egy óriási lánggömb szállt fel a lenti sziklák közül, megvilágítva a férfi arcát, akinek üveges tekintete a csillagos ég felé meredt. A homlokáról lefolyó vér a füléből szivárgóval keveredve csöpögött fehér gallérjára.

A robbanásnak a hegyekből visszaverődött hangját már nem hallotta. A mellé hullott, kettétört cigarettából lassan kialudt a parázs… Csend volt… És sötétség…

2.

A CERBERUS PROJEKT

Halk klasszikus zene szólt. A neonlámpák fénye a fakó mennyezetet szinte egybeolvasztotta a fehér bútorokat visszatükröző csempefallal. Egy fekete öltönyös férfi lépett be a szobába. Köpcös alakját frissen borotvált feje és ősz körszakálla tette még karakteresebbé. Odakopogott fémszegekkel talpalt cipőjével egy székhez, majd felemelte a rajta elhelyezett borítékot. Elég volt egy pillantást vetnie rá, hogy meggyőződjön róla, még nem bontották fel. Addig közönyös tekintete egy fintorba rándult, ahogy a borítékot lassan a zsebébe csúsztatta.

Megigazította vörös nyakkendőjét, majd az órájára nézett… A másodpercmutató minden mozdulat előtt megállt és tétovázott, mintha gondolkodna, hogy van-e egyáltalán értelme továbbhaladni. Lassan a tizenkettes számhoz ért…

Reggel 8 óra volt… A szék egy betegágy mellett volt elhelyezve, amin egy férfi feküdt fehér pizsamában. A homloka felett egy csíkban hiányzott a haj egészen a feje tetejéig, tanúskodva a nemrég elszenvedett súlyos balesetről és az azt követő orvosi beavatkozásról. A beteg lassan ébredezett. Hunyorgó szemmel próbált fókuszálni az előtte ülő alakra, aki ebben a pillanatban megszólalt mély, bariton hangján:

– Jó reggelt! Dr. Vyl Indetalz a nevem.

A pizsamás alak kérdő tekintete késztette arra, hogy folytassa mondanivalóját.

– Ön egy komoly autóbalesetet szenvedett. Bár az életét meg tudtuk menteni, az agyát ért súlyos sérülés miatt elveszítette az eddigi emlékeit. A személyazonosságát sajnos még nem sikerült kideríteni, ugyanis a gépkocsi és vele minden használható nyom, rendszám és személyes tárgyak a láng martalékává váltak… Az egyetlen dolog, amit a rendőrség talált, az az öltönyén lévő mandzsettagombba gravírozott monogram. S.K. Mond ez önnek valamit?

– S.K.… Nem. Nem tudom… Úristen… nem emlékszem! – nézett maga elé a férfi. Szemein látszódott, hogy valahol mélyen az emlékek sötét fiókjaiban kutat, amiket aztán mind üresen tol vissza.

– Mindegy, valahogyan szólítanunk kell önt, mi ezért elneveztük S.K.-nak – mondta a doktor némi gyerekes mosollyal a szája sarkában, majd kihúzta magát a széken, és kissé hangosabban, büszkeséggel telt hangon folytatta:

– Viszont tudnia kell, hogy ez a klinika éppen egy memória-visszaállító programon dolgozik. „Cerberus Projekt” a neve. Célunk, hogy az önhöz hasonló pácienseknek vissza tudjuk adni az emlékeit. Vannak erre a célra kialakított épületeink, színészeink, sőt, még egy egész városrészt is berendeztünk ipari telepekkel, parkokkal és szórakozóhelyekkel, hogy minél többfajta információ és behatás érje az agyát. A mai orvostudomány bizonyíthatóan közre tud játszani az elme zugaiban eltévedt, magányosan bolyongó emlékek helyreállításában… Színészeink különböző helyzetekkel folyamatosan próbára fogják tenni az elméjét. A lényeg az, hogy ha ön valami olyat lát, illetve érzékel a mi megrendezett világunkban, amit a balesete előtt is látott vagy átélt, akkor az ehhez kapcsolódó emlékek visszatérnek. Ez lehet egy személy, egy tárgy vagy éppen egy dallam, de akár egy illat is. Amit még eddig nem közöltem önnel, hogy sajnos a rövid távú memóriája is megszűnt az agyat ért traumától.

A doktor itt benyúlt a zsebébe, és kivett egy doboz tablettát. Kitette S.K. mellé a kis asztalra, de olyan tekintettel, mintha az a halhatatlanság receptjéből készült volna. Rövid hatásszünet után így folytatta:

– Ezt a gyógyszert minden este lefekvés előtt kell bevennie. Az agyi működést elősegítő hormonokat tartalmazza, amik akkor is dolgoznak, amikor ön éjjel alszik… Amennyiben a hormonbevitel nem történik meg, az agy lenullázza magát, és másnap, amikor felébred, semmire sem fog emlékezni. – Az orvos ezután mély levegőt vett, és kihúzta az előbb eltüntetett borítékot a zsebéből, majd mint egy begyakorolt szöveget, monoton hangon folytatta: – Amennyiben úgy érzi, hogy szeretné alávetni magát a Cerberus Projektnek, akkor kérem, este vegyen be egyet a gyógyszerből, majd ébredés után nyissa ki ezt a borítékot. Az aznapi szerepe lesz benne. Egy foglalkozás és a szekrény száma, ahol a hozzá való ruhákat és az egyéb kellékeket találja.

Ekkor ismét szünetet tartott, majd a plafonra nézve a következőt mondta gúnyosan:

– Amennyiben felejteni szeretne és minden egyes nap új életet kezdeni, akkor csak hagyja este a borítékot felbontatlanul a széken. A gyógyszert pedig a dobozában.

S.K.-t megütötte a gúnyos megjegyzés, és egy pökhendi válasszal reagált:

– Ugyan miért gondolja, hogy nem veszem be a gyógyszert?!

Az orvos csak itt vette le a szemét a mennyezetről, eddig ugyanis a fehér neonlámpa lila széleit érdekesebbnek találta. Felkelt a székről, a borítékot a helyére dobta, majd elindult az ajtó felé, ignorálva a szúró tekintetet. Vissza sem fordult, ahogy a következőket mondta:

– Mert az elmúlt három hónapban egyszer sem vette be, és belefáradtam minden áldott nap elmondani ezt magának. Viszlát reggel!

3.

VIOLET

Az ajtó becsukódott a doktor után. Egy ideig még hallani lehetett az egyre távolodó cipők kopogását… S.K. ült az ágy szélén. Még most sem hitte el az imént hallottakat. Meredten bámult maga elé. Félt. Próbált emlékezni. Összeszorította a szemhéját, miközben egyik kezével a fején lévő heget tapogatta. Semmi… Kinyitotta a szemét, szétnézett. Próbált találni valamit a szobában, amiről eszébe juthatna valami. Bármi… Semmi… Minden fehér volt és ingerszegény – tipikus kórházi betegszoba. A falak, a csempe, a plafon – de még a bútorok és a padló is – hallgatagon, tabula rasaként vette körbe a fehér pizsamás embert.

Előre-hátra hintázott az ágyon ülve, miközben farkasszemet nézett a széken lévő borítékkal. A következő tizenkét óra azzal telt, hogy körbe-körbe sétált a szobában. Hol a faliórát, hol a borítékot nézte és a gyógyszeres dobozt szorongatta. Nem tudta eldönteni, mi a jobb választás: élni a tudatlanságban – és nem emlékezni a rosszra, ami esetleg eddig az életében történt –, vagy visszakapni a múltját, bármi is volt az. Lehet, hogy valahol egy aggódó feleség, esetleg egy család várja haza. Végül hirtelen mozdulattal letekerte a doboz tetejét, és bekapott egy tablettát. Történjen, aminek történnie kell… Befeküdt az ágyba, és hallgatta a falióra monoton kattogását. Próbálta tesztelni magát. Felidézte aznapi beszélgetését a doktorral. Emlékezett rá. Kissé megnyugodott. A gyógyszer aztán gyorsan kiütötte, és a fal felé fordulva mély álomba szenderült. Reggel klasszikus zeneszóra ébredt. Ismerős volt neki valahonnan. Hát persze! Ezt hallotta előző reggel is, amikor az orvossal beszélgetett. Hihetetlen! Működik! Hiszen emlékszik!

Mosolyogva kipattant az ágyból, és felkapta a széken pihenő borítékot. Óvatosan feltépte, majd kihúzta a benne lévő cetlit. Mindössze ennyi állt rajta:

„Felszolgáló, 1-es szekrény”.

Jó! Tehát ma vendéglátó szakma lesz… Odalépett a számozott szekrényhez, kinyitotta és kiemelt belőle egy öltönyt. Pillanatok alatt belebújt a rászabott, levendula illatú ruhába, majd nagy, mindenre elszánt léptekkel elindult az ajtó felé. Egy lendületes mozdulattal kinyitotta, és… és nem hitt a szemének. Biztos volt benne, hogy ez az egyetlen ajtó, ami a szobából kivezet, és igen, ezen ment ki a doktor is előző nap. Ám üres kórházi folyosó és villogó neonlámpák helyett egy bár látványa tárult elé. Vendégek sorakoztak a pultnál, poharak csendültek össze, félhomály volt és halkan szólt a jazz zene.

Észrevett két másik férfit, akiken ugyanolyan öltöny volt, mint rajta. Sürögtek-forogtak a mulató vendégek között. Oda akart lépni hozzájuk, de egy női kéz visszahúzta. S.K. megfordult. Egy rövidre vágott szőke hajú nő állt vele szemben. Karjait keresztbe fűzte, miközben magyarázatra várt a férfitól. Csak egy fehér blúz volt rajta, ami a karba tett kezektől még jobban kiemelte az alatta feszülő csipkés melltartót. A domboruló ívek felett egy kis névtábla billegett: „Violet”.

A lány duzzogó kislány módjára összehúzta csillogó mandulaszemeit, amik fölött egy-egy piercing ékeskedett.

– Hol voltál eddig? – szólalt meg, de olyan aranyos csilingelő hanggal, hogy S.K. nem tudta igazán elszégyellni magát.

– Nagyon sokan vannak, mondtam, hogy ne menj ki cigizni! Nem bírjuk nélküled. Tessék! Hármas asztal! – hangzott az utasítás, és a nő már nyomta is a kerek tálcát a kezébe, rajta két whiskey-vel.

Nem volt mit tenni, el kellett játszania a szerepet. Végignézett az asztalok között, és a hármas irányába indult. Amint letette, már intett is neki diszkréten a másik pultos, hogy van még egy rendelés. Boldogan lépett oda a bárpulthoz. Élvezte az egészet.

Sorra kapta a tálcákat és az asztalszámokat Violettől, ő pedig kedvesen, mosolyogva hordta ki a rendeléseket. Észre sem vette, hogy már besötétedett. Eltelt a nap. Már csak egy-két vendéget látott elszórva. Mindössze egyetlen rendelés volt hátra, és zárhattak is. A sarokban ülő úr kért még egy tequilát. Alighogy S.K. elhagyta a pultot, Violet utánakiáltott:

– Várj, a citromot elfelejtettem! – és kapkodva nyúlt le a pult alatt lévő kosárba.

S.K. pont odanézett, amikor a lehajoló női test megmutatta bájait. A felső gombok ki voltak pattintva, így teljes belátás nyílt a dús kebleket összetartó fehér melltartóra és föléjük tetovált vörös, tüskés rózsára. Először elkapta a tekintetét, zavartan felnézett a nőre, ám amikor látta, hogy az észre sem vette, tovább bámészkodott.

– Mit csinálsz ma munka után? – kérdezte váratlanul Violet.

De mielőtt a férfi válaszolhatott volna, felszisszent, maga elé emelte az ujját, amiből szép lassan kibuggyant az első vércsepp. A nő letette a kést, ami az imént még a citromokat szelte. Most ott pihent a vágódeszkán két véres citromkarika társaságában.

– Na, ez a nap is szépen végződik! Mondd a vendégnek, hogy elfogyott a citromunk… S.K.? S.K.! Hallod? Hozzád beszélek!

De ő nem hallott semmit. Már nem is látta Violetet. Rémképek törtek fel benne a vér látványára. Véresen kapálózó kezeket látott mindenfelé maga körül, amik próbálták őt megmarkolni, de olyan erősen, hogy a kifestett hosszú körmök visszatörtek az ujjak végén… Nem tudott megszólalni. De aztán olyan gyorsan, ahogy jöttek, el is tűntek a kezek előle. Emlékszik. Úristen, mi ez? Rémült, verejtékes arcával szemben ott állt Violet csípőre tett kézzel.

– Vidd már ki azt a piát a négyeshez! Rosszul vagy egy kis vértől?!

Összeszedte magát, és odatántorgott az asztalhoz. Egy ismerős hang szólította meg:

– Jól van, S.K.? Kicsit mintha izzadna… – dörmögte a vörös nyakkendős, fekete öltönyös vendég.

– Doktor úr! Maga az?! Vigyen ki innen, kérem! Láttam valamit, ami… ami nagyon megrémisztett… Nem tudom, hogy mi volt, de egy biztos: én ezt nem akarom megismételni. Hallucinálok. Véres női kezek markolásztak és le akartak magukkal rántani a mélybe.

– Semmi gond, S.K. Menjen szépen vissza! – mutatott a bejárati ajtó felé Dr. Vyl. – Pihenje ki magát! Vegye be a gyógyszert, aztán aludjon egy jót! Nehéz napja volt – mondta, és hosszasan nézte, ahogy a páciens tántorogva eljut az ajtóig, erőtlenül lenyomja a kilincset, majd eltűnik a másik oldalon.

4.

MADELEINE

S.K. másnap kábán, erős fejfájással ébredt, amit a gyógyszerek hatására beinduló agyműködése okozott. Tele volt vegyes érzelmekkel, kételyekkel és emlékekkel, de legalább már vissza tudott valamire gondolni, ami legbelül mégiscsak megnyugtató érzéssel töltötte el. Erőt vett magán, és kinyitotta a következő borítékot. Ismét egy szekrényszám és egy szó állt rajta:

„Eladó, 2-es szekrény”.

Öltöny, ing, nyakkendő és egy lakkcipő volt odakészítve neki. Kissé bizonytalanul fogta meg az ajtókilincset, félve az újabb ismeretlentől, de nem volt visszaút. Ha meg szeretné tudni, ki is ő valójában, akkor ezt az utat végig kell járnia.

Kilépett a szobából. Egy kis fülkében találta magát, alig fért el benne. Jobb oldalán egy falitükör láttatta saját arcképét, amit a plafonról levilágító lámpa még kísértetiesebbé varázsolt. Egy pillanatig érdeklődve nézte a félig még ismeretlen arcot. Csak most vette észre a tükörképe mögött a másik falra szerelt akasztót, rajta egy fogassal. Egy bordó függöny adta a fülke negyedik oldalát, ami mögül halk beszéd és vakító fehér fény szűrődött ki. Elhúzta a függönyt és kilépett. Egy öltöny- és kosztümházban volt, annak is a próbafülkéjéből jött elő. Óvatosan elhaladt a beszélgető vásárlók és eladók között, majd megállt az egyik sarokban, hogy onnan észrevétlenül szemügyre vehesse az üzletet. Egy elegáns, kétszintes luxus-ruhakereskedésben ácsorgott; gondos minőséggel tervezett, saját szabású termékekkel, fekete falakkal, sötétbordó, vastag, minden hangot elnyelő padlószőnyeggel. Ő volt az egyik eladó…

A nap első fele gyorsan eltelt. Tárgyalt, ruhákat ajánlott, és élvezte, hogy időről időre új emberekkel beszélgethet. Tetszett neki, hogy a vásárlók rábízzák magukat, és tőle várják a választást, hogy milyen ruhát tudna elképzelni nekik. Valahogy jó érzéke volt ahhoz, hogy egy ember külsejéből felépítse annak személyiségét. Ez a gondolat viszont nem is hagyta nyugodni. Ki lehetett ő valójában? Talán pszichológus? Vagy doktor? Esetleg tényleg egy eladó? Egy szabó? Felvázolta a lehetőségeket, de semmi; semmi emlék nem tört a felszínre.

Ekkor hirtelen egy nő lépett elé elegáns, vadítóan vörös, mélyen kivágott ruhában. Teste minden porcikájából sugárzott az erotika. Felcsatolt hullámos haja alatt ívelő nyakáról egy hosszú, hófehér gyöngy nyaklánc vezette a férfiszemet a dús keblekre. Karcsú derekát még jobban kihangsúlyozta egy fekete bőröv. Izmos, de nem vastag combjain feszült a szoknya, megmutatva ezzel a nő teljesen tökéletes alakját.

– Elnézést – kezdte megnyugtatóan búgó hangján –, meg tudná nekem mutatni, merre találom a próbafülkét?

– Persze, arra tessék, kérem – válaszolta S.K. hasonló kedvességgel, miközben az emeletre vezető lépcső felé mutatott, ahol az a fülke állt, amiből ő reggel kilépett.

A hölgy megköszönte a segítséget, és elindult a márványból készült, felfelé kanyarodó lépcső felé. S.K. nem szerette volna ennyivel lezárni a beszélgetést, hiszen már nagyon hiányzott neki egy barátságos ember társasága. Követte a nőt, és mélyeket lélegzett az általa hátrahagyott édes parfüm felhőjéből. A lépcsőnél lelassított, hogy ne érje őt utol, így még gyönyörködhetett a tűsarkú cipő és a szoknya között ki-kivillanó formás vádlikban. A lépcső tetejére érve aztán előresietett, és egy gyengéd mozdulattal elhúzta a függönyt, miközben másik kezével udvariasan befelé tessékelte a vásárlót. Mivel az emeleten kissé zsúfoltabb volt a hely a szétrakott ruhaállványok miatt, a nő csak úgy tudott belépni, hogy egészen közel került S.K. testéhez. Szorosan odalépett elé, majd oldalazva haladt a kis helyiség belsejébe. Amikor vastagon kirúzsozott szája a férfi füléhez ért, halkan belesuttogta:

– Amúgy Madeleine a nevem…

Szikrázott körülöttük a levegő. Mindketten élvezték a flört pillanatait. Madeleine rámosolygott S.K.-ra, aki csak ennyit tudott kinyögni:

– Az enyém pedig S.K., azt hiszem…

Ezután tett egy apró lépést a nő felé, de nagyon lassan, mert nem tudta, hogy mit vált majd ki belőle. Nem akart túl rámenős lenni. Madeleine kacéran visszamosolygott és belépett a próbafülkébe, miközben gyengéden végigsimogatta melleivel a férfi mellkasát. S.K. lassan visszaengedte a bársonyfüggönyt. Gondolta, ott marad a fülke előtt, hátha lesz még folytatás. Nem kellett sokáig várnia a nő hangjára:

– Ajjaj! Ez beszorult. S.K., kérem, megtenne nekem egy szívességet? Tudna nekem segíteni felhúzni a cipzárt?

Amaz elmosolyodott, majd megszólalt:

– Ezer örömmel! – azzal belépett a nő mellé.

Madeleine ott állt, félig fedetlen háttal. A kilátszó testrész teljesen lázba hozta S.K.-t. Egyik kezével megfogta a félúton megakadt cipzárt, a másiknak ujjaival pedig végigsimította a nő hátát. Az előttük lévő tükörben látta Madeleine arcát, ahogy az becsukva a szemét átadja magát az erotikus játéknak.

S.K. érzékien húzta a cipzárt… lefelé… Egészen a nő derekáig. Madeleine ekkor megfordult, megragadta a férfi kezét és a mellére vezette. Megcsókolták egymást. S.K. engedett a kéz csalogató mozdulatának. Tudta, hogyha ezt most kihagyja, nem lesz még egy ilyen alkalom.

A vágytól fűtve egyik kezével belemarkolt Madeleine fenekébe, míg a másikkal a melltartó pántját keresgélte. Egyre forróbb lett a levegő, ahogy a kezek markolása erősödött. Egy heves mozdulattól váratlanul elszakadt a nyaklánc, és az apró gömbök szanaszét repültek. S.K. zavart szemei követték a gyöngyök útját a melltartó kosaráig. Hirtelen éles fájdalom hasított a fejébe. A kíntól összeszorította a szemét.

Mire újra kinyitotta, egy ismeretlen, vérrel borított, félmeztelen női test kapálózott előtte. Ahol eddig a nyaklánc volt Madeleine nyakában, ott most egy mély vágás tátongott, amiből ritmikusan lüktetett ki a vér. Elkapta a tekintetét.

– Nem, ez nem lehet igaz! Ez nem a valóság! Csak álmodom! Lenézett a földre, ahol a vértől ragacsos gyöngyök dermedten, mozdulatlanul terültek el. Aztán erőt vett magán, és visszaemelte a tekintetét az ismeretlen nőre. Madeleine ott állt vele szemben, sértetlenül. Lába az ő derekára tekeredve, szoknyája a csípőjéig felgyűrve, és kérdőn nézett rá:

– Mi történt? Nem tetszem? Valami rosszat mondtam?

Kínos csend következett… S.K. nem tudott megszólalni. Idegesen lefejtette magáról a hölgyet, azután a falon lévő ismerős kilincsre nézett, amin keresztül reggel ide jutott.

– Bocsánat, ez nekem nem megy – suttogta lesütött szemmel szégyenkezve, majd lenyomta a kilincset, átlépett a szobájába, és bevágta maga mögött az ajtót.

5.

NAIA D

Reggel van. 7:59… S.K. karikás szemei a másodpercmutatót bámulták. Nem aludt valami jól. Az elmúlt napokban migrén gyötörte. Kiment a fürdőszobába, és megengedte a vizet. A csapból nagy nyomással kiáramló forró víz egyből kicsapódott a mosdó felett lévő tükörre. S.K. elhúzta a tenyerét a tükrön, letörölte a párát, majd hosszasan bámulta az onnan visszanéző férfit. Egy idegen volt. Megakadt a tekintete a szőkésvörös borostái között elbújt ősz szálakon, melyek mozdulatlan arcizmairól ágaskodtak kifelé. Öregedett. Pedig azt sem tudta, mennyi idős, és hogy mikor volt a születésnapja. Senkiről nem tudott semmit, ahogyan róla sem tudott senki. Beleborzongott. Visszalépett a szobába, egyenesen a széken elhelyezett borítékhoz. Egy hanyag mozdulattal kettétépte, ledobta, majd újra a fürdőszobába ment. Nem volt kedve semmihez sem. Ez lehetett a mélypont a balesete óta. Depresszió lett úrrá rajta. Beleült a forró vízzel megtelt kádba, majd lemerült a habok alá. Délután volt, mire kijött a fürdőből. Sok mindent átgondolt az elmúlt órákban. Leült a székre, és a földre dobott borítékra nézett. A benne lévő cetli egyik fele kicsúszott, így tisztán kivehetővé vált rajta az írás: