A Carnaby Varázslóképző

– Mint két mágnes -

Peny A. Penzes

2021

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

Szöveg © Peny A. Penzes, 2021

1. fejezet

A korláton ültem, teljesen reményvesztetten. Mintha nem csak egy álom lenne ez az egész, jobban fájt, mint bármi az eddigi életem során. Mert egyedül voltam… De akkor megjelent ő, és utat mutatott a sötétségből. Hiszen olyanok vagyunk, mint két mágnes.

Brrr…. – csengett az ébresztőm, amiért természetesen kapálózva nyúlkáltam csukott szemmel, de sehogy sem értem el.

– Anya kérlek! Nem találom a telefonom, adj még 5 percet! – mondtam kínkeserves hangon.

– Ms. Moon, nagyon szívesen kinyomnám az ébresztőjét, ha reggel lenne, de tájékoztatom róla, hogy így is 40 perccel többet aludt már ma a kelleténél. Pihenésképpen látogasson el délután a bűntetőbe, ahol átismételheti a mai óra anyagát – szólt hozzám rendkívül arrogáns hangon az irodalomtanárom.

Ekkor már tudtam, hogy hol vagyok. Amióta motorbalesetem volt, folyamatosan fáradtnak érzem magam, de ami a legfurcsább, hogy sem a balesetemre, sem az előtte élt közel 16 évemre nem emlékszem. A szüleim elmondása szerint, amnéziám van. Talán önmagamról is csak egyetlen dolgot tudok, hogy a nevem, Olivia Moon.

Az iskolában csak egy barátom lett az eset óta, Mr. G. a rajztanárunk. Mindenki más szerint megváltoztam. (Egyébként kicsit sem érzem fairnek, hogy nem tudom milyen voltam előtte, és így azt sem tudom, hogy most milyennek kellene lennem.) Próbálkoztam beilleszkedni, kerestem a helyem és igazán megerőltettem magam, de lehetetlen visszahozni egy olyan személyt, akiről halvány emlékeim sincsenek.

A büntetőcetlim átvétele után, elindultam a délutáni szenvedésem helyszínére. Amikor beléptem a terembe boldogság öntötte el a szívem, hiszen Mr. G. mosolygott rám a tanári asztal mögül.

– Olivia, gyere csak be! Mi rosszaságot tettél ma? – kérdezte egy lehengerlő mosoly kíséretében.

– Mr. G. kérem mondja, hogy egyetért velem és az alvás Ön szerint sem bűn! – játszottam az értetlent.

– Az biztos, hogy az alvás nem bűn, de a nem megfelelően időzített alvás sokszor paprikázhat fel olyan embereket, akik nem szeretik az életüket álomvilágokban élni. Na ülj le te is Olivia és kezdjük el a délutánt a börtönben! – vicceskedett.

Ekkor elmondta a szabályokat. Van két óránk arra, hogy bepótoljuk a hiányosságaink és átgondoljuk a tetteink. Ha eltelt a két óra ellenőrzi a feladatokat. Természetesen csak az mehet haza, aki mindennel kész lett. Neki is álltunk a pótlásnak, de ez pontosan addig tartott, amíg Mr. G. ki nem ment a teremből.

Itt volt mindenki, aki számít. Az iskola 3 „Queen Bee-je”, akik maguk szórakoztatására mindenkin gúnyolódnak – de azért a legtöbben ugyan ilyenek szeretnének lenni – a fél focicsapat, és az összes olyan évfolyamtársam, akik fejeket dugdosnak a wc-be csupán szórakozásból.

– Na mesélj Moon, te mi rosszaságot tettél ma? – kérdezte az egyik lány – Mr. G hangsúlyát utánozva –, akin annyi parfüm volt, hogy az egész termet beborította a szaga. Csak nem elfelejtettél tolltartót hozni? Talán ez az egyetlen „rosszaság”, amire képes lehetsz. – Kérődzött a görögdinnyés

rágójával.

– Csak elaludtam irodalom órán. – válaszoltam halkan, ezzel is kerülve a konfliktust.

– Ne nevettess! Biztos vagyok benne, hogy ennél többre is képes vagy! – mondta lenézően, majd összepillantott a barátnőivel, mint aki valami zseniális ötletet gondolt ki.

Pár perccel később a két másik lány odafutott mellém és lefogtak. A kérődző egyik pillanatról a másikra a görögdinnyés rágóját a fejem tetejére nyomta, majd elmasszírozta a hajamban. Ekkor lépett be Mr. G., majd valami megmagyarázhatatlan érzés fogott el. Még sosem volt bennem ennyi düh, mint akkor, és azt gondoltam, hogy most bármelyik lányt fel tudnám nyomni a falra.

Megbosszulnám mindazt, amit az utóbbi időkben kaptam itt. Aztán megtörtént. A lányok hirtelen a falnak repültek, a székek és az asztalok arrébb tolódtak én pedig erősebnek éreztem magam, mint eddig bármikor. A kezeim megfeszültek és már emeltem volna őket, amikor Mr. G. megragadta a karom és mélyen a szemembe nézett. A tekintete nyugodt volt, de máshogy nézett rám, mint ezelőtt.

Egy pillanattal később elsötétült minden.

A folyosón ébredtem és egy nagy villanó fényt láttam a terem ajtaján keresztül. Mr. G. jött ki, majd intett, hogy tartsak vele. A léptei határozottak voltak, de nem tudtam, hogy pontosan merre sietünk. Az iskola épületéből kiérve beültetett a kocsijába, majd északnak vettük az irányt.

– Mesélj Olivia, mióta tudsz ilyeneket csinálni? – törte meg a csendet.

– Milyeneket? Ha az elalvásra gondol a büntetőben, akkor azt nem tudom megmagyarázni.

Mostanában sokszor alszom el, de mondjuk ilyen jó álmom még sosem volt. – kacagtam fel.

– Oliva, nem aludtál el a büntetőben és amit te álomnak vélsz az valóság volt. – mondta nyugodt hangon.

– Persze Tanár Úr! Én pedig a kor leghatalmasabb boszorkája vagyok és most ide varázsolok egy vacsorát az ölembe, mert mindjárt éhen halok! – ejtettem ki a számon, majd nagy megdöbbenésemre egy adag gyors kaja jelent meg az ölemben.

– Szánalmas, hogy még ilyenkor is csak az egészségtelen étkezésen jár az eszed Ms. Moon. –

forgatta a szemét Mr. G., mintha neki nem is lenne újdonság, hogy valaki ilyeneket csinál.

– Rendben, tegyük fel, hogy most én elhiszem, hogy ez nem egy álom. Akkor most ezt megehetem?

– Ms. Moon, komolyan ez az egyetlen kérdésed? – nevetett fel, majd kortyolt egyet az italomból.

– Na de kérem az az enyém! – háborodtam fel.

– Bármikor varázsolhatsz másikat. – forgatta a szemét.

– Most akkor megpróbálom elhinni, hogy nem álmodom. Elmondaná végre, hogy mi folyik itt, és hova megyünk? – haraptam bele a szendvicsembe.

– Na végre egy értelmes kérdés! Az általad ismert történet, miszerint motorbaleseted volt, nem igaz. Minden 16. évét betöltött varázsló szülővel rendelkező fiatalt letesztelünk, és amennyiben varázstalannak bizonyulnak töröljük az emlékeiket. Te, mint varázstalan fiatal elhelyezésre kerültél olyan szülőknél, akik kifejezetten a varázstalanok nevelésére specializálódtak.

– Tehát azt mondja, hogy anya és apa nem a szüleim? Hát ezt már biztosan nem fogom elhinni! –

háborogtam.

– Így van Olivia, a te igazi szüleid Vendorban élnek.

– Tanár Úr, nem szeretném megsérteni, de nagyon jó vagyok földrajzból és ilyen városról még sosem hallottam. – húztam fel a szemöldököm hitetlenkedve.

– Vendor egy város a varázsvilágban. Véleményem szerint, az egyik legszebb, bár valószínűleg te nem sokáig fogod majd látni, hiszen a tanév már elkezdődött.

– Tanév? Kezdek összezavarodni!

– A fiatal varázslók varázslóképző iskolákba járnak, ahol megtanulhatják kezelni az erejüket és kordában tartani a gondolataikat.

– Értem, tehát mindenképp el kellett rontani ezt a „varázsvilágot” az iskolával ugye? –

mutogattam idézőjeleket a levegőbe.

– Olivia én az új képességeid birtokában, inkább nem hadonásznék a kezeddel.

– Igaz! Inkább varázsolok még egy üdítőt, ha már megitta az enyémet. – vágtam a fejeket.

– Nem tenném, lassan felszállunk. – közölte Mr. G.

– Én sehol sem látok repülőt és amúgy sem kellene messze menne, a szüleim keresni fognak.

Egyébként is, ha már ilyen álmaim vannak, csak eldönthetem, hogy ihatok-e egy üdítőt….

Mielőtt kívánhattam volna még egy üdítőt, az autó emelkedni kezdett, majd repülő lovashintóvá változott. Az öltözetünk átalakult, rajtam hirtelen egy fehér feszülős overál és egy sötétzöld talár jelent meg. A nyakamban egy pók formájú medál lógott, továbbá egy névtábla került a taláromra, amelyen ez állt:

„Olivia Moon, I. évfolyam, kiemelkedő”

Mr. G. arca teljesen megváltozott, a sármos, fiatal rajztanáromból komoly, 50 év körüli kopaszodó férfi lett. Arca tekintélyt parancsoló, de az a kis mosoly még mindig ott volt a szája sarkában. A ruhájából nagy fekete köpeny lett, ami alatt természetesen inget és öltönynadrágot viselt.

– Tehát Ms. Moon, az igazi nevem Mr. Greenhood és a Carnaby Varázslóképző egyik oktatója vagyok. A varázstalanok világába szoktak küldeni megfigyelőnek azzal a feladattal, hogy elhozzam onnan a tévesen elhelyezett, varázslói képességekkel rendelkező fiatalokat. A Carnabyban minden oktató arra specializálódott, hogy elősegítse az Önök fejlődését.

Majd elkezdett mesélni a varázsvilágról:

70 éve volt már, hogy a varázslók nagy csatákat vívtak egymás ellen és végül a jó győzedelmeskedett. Azonban a varázsvilág megsínylette ezt a csatát, több város romokban állt és a varázslók nagy része átköltözött a varázstalanok világába, ezzel is teljesen lemondva az erejükről.

Szerencsére a Carnaby épületeit és a közeli városokat nem érte el a csata hulláma, de az egész birodalomban már csak 5 iskola állt fenn. A jelenleg élő varázslók számát kb. 10000-re saccolják, de a bujkálók miatt ez a szám akár jóval több is lehet.

Az iskola területén egyfajta védőburok megakadályozza, hogy bárki kézzel vagy gondolatokkal

varázsoljon, így mindenkinek pálcát kell használnia. A pálcák általában a családfő által készülnek, azonban én nem ismerem a családom, így Mr. G. adott nekem egy pálcát. A színe fekete volt, és a markolatába az O.M. monogramot gravírozták arany betűkkel.

– A mögöttünk lévő ülésen megtalálsz mindent egy ládában, amire szükséged lehet az első évben.

A pálca csak akkor fog működni, ha most mindkét kezeddel megmarkolva az ég felé tartod és koncentrálsz arra, hogy minden erőd a pálcába kerüljön. De vigyázz rá nagyon, mert ha a pálca eltörik, a használója varázstalanná válik. – folytatta a tájékoztatást Mr. G.

Ezután megtettem, amit kért. A pálcám az égnek mutattam, majd nagyon koncentrálni kezdtem.

Szinte éreztem, ahogy átsugároznak a képességeim az eszközbe. Egy pillanat múlva pedig, zöld fénysugár tört ki belőle. Mr. G. szerint ez így sikeres volt.

A hintó ereszkedni kezdett egy nagy birtok felett. A birtok egy völgyben volt és a közepén egy óriási fehér palota helyezkedett el. A területet körbe ölelő hegyek tetején nagy tornyok voltak, továbbá egy fal, amely az egész helyet lezárta. Még sosem láttam ilyen szép épületeket, azonban feltűnt az is, hogy a hegyek túloldalán kisebb faluk és városok vannak egészen a tenger széléig.

Mikor megérkeztünk a talajra, olyan volt, mintha haza értem volna. Az orromat megcsapta a gerberák és a frissen nyírt gyep illata. A kapu, ahol vártunk vasból készült és úgy 20 méter magas lehetett.

Mindenünket ellenőrizték, mielőtt beengedtek volna minket, de szinte fel sem tűnt, hogy mennyire átkutattak, hiszen teljesen lenyűgözött a kapu mögötti látvány.

– Olivia, kérlek keresd meg a 77-es körletet a C szárnyban, ott lesz a te ágyad. A szobában másik 3 lány is van, barátkozz össze velük és kövesd őket a vacsorához. Az órarended, a terembeosztást és minden fontos dolgot megtalálsz a ládádban. – mondta Mr. G., majd elsietett.

Elindultam hát megkeresni a körletem, de ez a palota olyan volt, mint egy labirintus. A C

szárnyhoz érve meg sem tudtam számolni, hogy hány emeletet láttam a lépcsőn felnézve, de reménykedtem benne, hogy a 77-es szám nem az emeletet jelöli. Felfele menet csak egy dolgon járt az eszem, hogy vajon van-e valahol lift. Körülöttem rengetegen járkáltak, mindenkin olyan ruha volt, mint rajtam, csak a talárok színe különbözött. Láttam narancssárgát, halványkéket, aranyat, feketét és zöldet is, mint az enyém.

– Emily már mindenhol kerestelek, hol a fenébe jártál és miért van rajtad kiemelkedő talár? –

Ugrott a nyakamba, majd vont kérdőre egy hosszú fekete hajú lány.

– Sajnálom, de nem tudom miről beszélsz, én Olivia vagyok és nem ismerek semmilyen Emilyt. –

vakartam le a hátamról az idegent és haladtam tovább a folyosón.

– Természetesen, én pedig az angol királynő vagyok és most megparancsolom, hogy gyere velem vacsorázni, mert éhen halok. – bohóckodott. – Egyébként is minek van nálad a ládád, elköltözöl egy másik körletbe?

– Még egyszer elmondom, hogy Olivia a nevem, Olivia Moon. Jelenleg pedig beköltöznék a körletembe és nem elköltöznék. Szóval – persze csak ha őfelsége megengedi – most távozom és megkeresem a körletem. – búcsúztam el egy rögtönzött pukedlivel.

A lány értetlenkedve állt a folyosón én pedig hallottam, ahogy többen is összesúgnak a hátam mögött, de próbáltam nem erre gondolni. Éppen elég probléma volt számomra, hogy egyik pillanatról a másikra, elméletileg varázsló lettem. Mármint persze, tudom, hogy most is csak

álmodok. De ez az álom minden eddiginél durvábbnak ígérkezik.

A 77-es körletet a 7. emeleten találtam meg, ami kicsit megnyugtató volt, bár biztos, hogy naponta maximum 2-szer leszek hajlandó megmászni ezt a sok szintet. A szoba ajtaja fából készült és kifejezetten réginek nézett ki. A 77-es szám arannyal volt festve rajta és mindenféle díszítések helyezkedtek el az ajtó különböző részein.

Vettem egy nagy levegőt, majd benyitottam a szobába, ahol az eperlekvár illata volt az első dolog, amit észrevettem. Halk klasszikus zene szólt, az ágyak a szoba 4 sarkában helyezkedtek el. az ablakpárkányon egy vörös hajú lány ült, aki éppen a füzetébe rajzolgatott.

Nem tudtam sokáig bámészkodni, hiszen a hátam mögül szólt hozzám valaki, én pedig rögtön megpördültem:

– Te mit csinálsz itt Moon? Nem megmondtuk, hogy a kiemelkedők hálókörleteibe te nem teheted be a lábad? – kérdezte értetlenkedve.

– Először is nagyon örülök, hogy végre valaki tudja a nevem, bár nem emlékszem, hogy bárkinek is bemutatkoztam volna. Másodszor pedig ebbe a szobába osztott be Mr. G. – válaszoltam.

– Még ha különbözeti vizsgát is tettél, akkor sem lakhatsz itt, még a végén felhozod a

„barátaidat”. – mutogatott idézőjeleket a levegőbe.

– Nem tettem semmilyen különbözeti vizsgát, ma vagyok itt először és őszintén azt sem tudom, hogy mit jelent kiemelkedőnek lenni. – pislogtam nagyokat, hiszen tényleg nem tudtam, hogy miről beszél mindenki.

– Persze, én pedig az angol királynő vagyok. – nevetett fel a lány, és a mögötte összegyűlt társaság.

– Ez igazán vicces tényleg, hiszen ma már te vagy a második ember, aki az angol királynő

szeretne lenni. Az első valami Emilyt keresett rajtam. – forgattam a szemem.

– Várjunk… te nem Emily vagy?

– Mint a kártyámon is látjátok, a nevem Olivia Moon. Ma kerültem ide, de most már tényleg jó lenne megismerni azt az Emilyt, vicces és felettébb gyönyörű lány lehet. – mutattam a névtáblámra, mire a banda nagy része mosolyogni kezdett.

– Humoros… de rendben Olivia, én Penny vagyok, a lány a párkányon Debora a mellettem álló törpe pedig Lucy. – mutatta be a leendő szobatársaim.

– Anyád a törpe! – rúgta bokán Lucy Pennyt, majd mind nevetésbe törtünk ki.

– Remek, 150 centi tömör erőszak. – tettem hozzá.

– Szimpatikus lány vagy te Olivia Moon. – jegyezte meg Penny.

– Khm… 156! – tette hozzá Lucy.

Leültünk a lányokkal, és elmeséltem, hogy hogyan kerültem ide, mit tettem az iskolában, és hogy Mr. G. szerint varázstalannak lettem nyilvánítva, ezért törölték az emlékeim. A történet teljesen ledöbbentette őket, de úgy éreztem, hogy mindannyian érdeklődve figyeltek rám.

Elmondták, hogy hogyan épül fel az iskola és ki, miért és hova kerül beosztásra: A zöld talárosok – azaz mi – vagyunk a kiemelkedők, akik olyan varázslatok használatára képesek, amelyekre a legtöbb varázsló sosem lesz képes.

A halványkékek veszélytelenek, ahogy Penny mondta, még egy esőt sem képesek előidézni.

Az aranyak visszakövethető varázsló családfával rendelkeznek, de semmilyen kiemelkedő dolgot nem képesek elvégezni, ők adják a varázsvilág nagy részét, a nevük tisztavérűek.

A narancsok veszélyesek, képtelenek kordában tartani az erejüket, ezért a pálcájuk is csak órákon használhatják.

A feketék az egykori sötét varázslók leszármazottjai, Debora szerint, nem szabad velük szóba állni, hiszen nagyon veszélyesek lehetnek, ők a leszármazottak.

Véleményem szerint, nem kellene a felmenők alapján elítélni senkit, de persze lehet, hogy majd meg fog változni az én nézőpontom is.

A vacsorához a szobatársaimmal és pár kiemelkedővel együtt mentünk le a nagyterembe, ahol gigantikus méretű csillárok lógtak az égből, mindenféle felfüggesztés nélkül. Az asztalokhoz bárki, bárhova szabadon leülhetett, a lányok elmondása szerint ez azért van, hogy ne szigetelődjünk el teljesen a más kategóriába sorolt társainktól. Az ételeket apró, tündérszárnyú hölgyek hozták ki, egyszerre ketten repültek egy-egy hatalmas tálcával. A tálcákon olyan dolgok voltak, amiket még sosem láttam ezelőtt. A szemem rögtön megakadt egy süteményen, aminek a tábláján az állt:

„lávasüti”. El is vettem egyet, de miközben a számba raktam a lányok rám kiabáltak:

– Ne edd meg! – de már késő volt. A sütemény az egész torkom végig égette, szerintem csípősebb volt, mint a nagymamám jalapenoval töltött tortillái.

Az eset után rögtön az emeleti mosdóba szaladtam, és körül sem nézve hajoltam bele a csapba azzal a szándékkal, hogy kiiszom az összes vizet a Carnaby varázslóképző vízvezetékeiből.

– Látom igazán forró itt a hangulat. – szólt egy hang megint a hátam mögül.

– Kezdem azt hinni, hogy itt csak a hátam mögött tudnak vicceskedni az emberek. – vágtam vissza, de a fejem még mindig a csapban tartottam.

– Jaj, de csípős ma valaki. – cuppogott az idegen.

– Ha a lávasütire gondolsz, akkor igen, az jelentem elég csípős! – magyaráztam flegmán, majd az idegen megragadta a csípőm és lendületből forgatott meg, majd nyomott hozzá a csaphoz.

– Ms. Moon, még mindig nem tanulta meg, hogy nem beszélünk vissza egy sötét varázslónak?

Egyébként is, ha ilyen élményekre vágyna, inkább keressen fel a kilátóba, ahogy mindig. –

Mosolygott szemtelenül az ismeretlen fiú.

Nagy zöld szemei teljesen letaglóztak, majd végig néztem rajta. Közel 190 centi magas volt, szőke haját dobálta jobbra-balra. A névjegyén pedig ez állt: „Matthew Mendes, I. évfolyam, leszármazott”.

– Mr. Mendes, ha már Ön is magázódik, én is ezt fogom tenni. Soha az életbe nem láttam még Önt, és azt sem tudtam, hogy ebben a palotában kilátó is van. Viszont egy fontos kérdésem azért lenne… – eközben pedig óvatosan eltoltam magamtól a sármos idegent – Mit keres Ön a lány

mosdóban?

– Azt, kedves Emily, hogy ez a férfi mosdó. – mutatott körbe, amikor leesett, hogy hány fiú végzi éppen körülöttem a dolgát a piszoároknál.

Meg sem vártam a többi mondandóját csukott szemmel próbáltam menekülni a mosdóból, de egyik kínos szituációból csöppentem a másikba, amikor is kifele menet szépen megfejeltem az ajtófélfát. A fiúk természetesen megtapsolták a lenyűgöző alakításom, és ujjongva ünnepelték, hogy:

„Matthew ledöntött egy nőt a lábáról.”

A nagyterembe visszaérve a lányok rögtön megrohamoztak, hogy jól vagyok-e. Természetesen igent mondtam, de hamar rá kellett jönnöm, hogy fejemen dudorodó kék pukli nem erről árulkodik.

Egyébként nem is fájt annyira, mint gondoltam, de azért örültem neki, hogy csak az ezüst pohár tükréből láttam vissza a homlokom állapotát és nem egy gigantikus tükör van szembe velem.

– Akkor mond, mit keres az a nagy hegy a fejeden? – kérdezte Lucy.

– Jaaa, csak megfejeltem a csapot, de semmi komoly. Inkább meséljetek, mi a program ilyenkor estére? – tereltem el a témát gyorsan.

– Ilyenkor a kiemelkedők le szoktak menni a kertbe, vagy ellátogatunk Vendorba, de már az is előfordult párszor, hogy csak úgy leültünk a körletbe beszélgetni. – válaszolta Debora.

– Viszont ma buli lesz! – üvöltözött Lucy. – Felmegyünk a kilátóba pár aranyvérűvel és leszármazottal. Buborékozunk meg ilyenek, biztos te is szoktál néha lazulni.

– Buborékoztok. – ismételtem meg.

– Igen! majd meglátod, hogy milyen jó móka! – jelentette ki Lucy.

– Várj! Vendort mondtál? – szóltam Debora után, de olyan sietősen ugrott fel az asztaltól és haladt a folyosón, hogy már meg sem hallotta a szavaim.

Siettünk fel mi is a körletbe, ahol a lányok elmagyarázták, hogy takarodó után hogyan lehet kiszökni. Az iskolai kezdőcsomagba mindenki kap egy fekete ruházatot arra az esetre, ha ünnepség lenne, így annak a köpenyét szokták ilyenkor felvenni, hogy ne legyenek annyira feltűnők. A kastélyban több rejtett folyosó is van, amelyek helyét elvileg csak a tanárok ismerik, de mivel a tanárok éjjel a diákok folyosóin járőröznek, így a tanári folyosókon észrevétlenül lehet eljutni a kilátóba.

Pontban 11-kor indultunk el, és végig lopakodtunk az egész épületen addig, amig el nem jutottunk a kilátó ajtajáig. Az éjszaka csendes volt, szinte csak a tücsköket hallottam, de ez rögtön megváltozott amikor Penny benyitott az ajtón. Valamilyen pop szám ment, és kb. 25-30 diákot láttam meg. Az egész kilátó fel volt díszítve lebegő lampionokkal, csillogó fénysorokkal és mozgó boákkal.

A hely központi részén egy nagy csigalépcső állt, alatta pedig egy italpult volt. A többiek buborékokat fújtak, én pedig nem értettem, hogy ebben mi lehet annyira jó. Később Penny elmagyarázta, hogy a buborékok a varázslók számára alkoholnak minősülnek, és ez az egyetlen hely, ahol egy 4. évfolyam alatti hozzá juthat.

Furcsa volt, de felettébb jól szórakoztam egész este. Már hajnali 2 körül lehetett, amikor eléggé elkezdett fájni a fejem, így a kilátó csigalépcsőjén indultam meg felfele. A tetejére érve láttam, hogy innen be lehet látni az egész birtokot. Minden ki volt világítva, azonban a tökéletes panorámát

megzavarta egy magas fekete árnyék.

– Emily, órák óta várom, hogy végre megjelenj. Hol az istenbe voltál eddig? – kérdezte Matthew.

– Matt, most akkor elmagyarázom. Nem Emilynek hívnak hanem Oliviának. Ha tudnál olvasni, látnád, hogy a névjegyemen is Olivia Moon szerepel. Nem tudom ki lehet az az Emily, de mindenki azt hiszi, hogy én vagyok ő, és egyre jobban unszimpatikus a lány, legalábbis azok alapján, amiket vele kapcsolatban az emberek a fejemhez vágnak. Szóval kérlek szállj le rólam, hagyj végre békén és jegyezd meg, hogy Olivia a nevem. – osztottam ki.

– Azt hiszem elvesztettem a fonalat. – jelentette ki olyan határozottan, mintha azt mondta volna, hogy az ég kék.

– Rendben Matt, akkor mesélj nekem erről az Emilyről.

– Oh, ez egy szerepjáték? Tudod, hogy nagyon szeretem a szerepjátékokat! – vigyorgott.

– Kérlek csak mesélj…. – fogtam a homlokom.

– Rendben. Szóval Emilynek hosszú szőke haja van, zöld szeme és úgy 169 centi magas. –

mutogatott maga mellé. – Nagyon vad lány, talán az aranyak legszebbje, és természetesen a szabadidejét velem tölti. – kacsintott rám.

– Szóval azt mondod teljesen úgy néz ki, mint én, csak ő idióta? – kérdeztem.

– Igen, mármint hé, ez nem volt szép! – vágta rá, én pedig felnevettem.

Ott álltunk Matthewal ketten a kilátó tetején és néztük a csillagokat, na meg persze a kivilágított kertet, amikor ő újra megtörte a csendet:

– Te tényleg nem Emily vagy… – mondta közömbösen.

– Sokáig vártam, hogy feldolgozd ezt az információt. Büszke vagyok rád! – reagáltam egy elismerő pillantással.

– Nem fejeztem még be! Te tényleg nem Emily vagy, hiszen ő kedves. – zárta le a mondatát, mintha a világ legnagyobb sértését vágta volna a fejemhez.

– Fogd be! – ütöttem vállon, mire ő lerántott a földre.

– De ha ez mégis csak egy szerepjáték lenne… – hajolt felém.

– Nem, nem az! – jelentettem ki határozottan, de ez annyira nem sikerült jól, hogy Matt nevetésén még én is felkacagtam.

Ott feküdtünk ketten a kilátó hideg kövén, a köpenyeink teljesen össze voltak gabalyodva és én csak arra tudtam gondolni, hogy valószínűleg ez az eddigi életem legőrültebb napja.

Részben mostanra kezdtem felfogni, hogy ez lehet mégsem egy álom, hiszen túlzottan éles volt a kép. Jól éreztem az illatokat és kicsit sem volt beleszólásom a dolgokba, pedig eddig mindig tudtam irányítani a történetem.

Egy pillanattal később viszont cipő kopogást hallottam a lépcsőn, majd egy ismeretlen lány hangot.

– Matthew te bunkó! – kiáltotta, aztán ránéztem a lányra.

Ott állt előttem teljes életnagyságban, és akkor mindent megértettem… ő Emily. Emily Moon.

2. fejezet

Amikor megláttam a saját arcom máson, először nem tudtam eldönteni, hogy mit kellene tennem.

Annyi minden történt az utóbbi egy napban, hogy még csak most esett le, hogy nem otthon vagyok.

Hirtelen hányingerem lett, ahogy kavarodtak bennem a gondolatok. A köpenyem kapucniját az arcomba rántva löktem félre Emilyt és szaladtam le a csigalépcsőn. Nem tudtam hova tenni a helyzetet, de abban biztos voltam, hogy nem ott kell tisztáznunk a problémáinkat egymással.

Egészen a körletünkig futottam volna, ha nem ragadja meg a kezem a folyosón egy öreg és mogorva tanárnő.

– Ms. Moon, elmondaná miért rohangál a folyosókon napfelkelte előtt? – vont kérdőre, de nem tudtam, hogy erre pontosan mi lenne a megfelelő válasz.

Rossz szokásommá vált, hogy a kellemetlen helyzetekben sírva fakadok, bár most igazából az utóbbi egy nap eseményei amúgy is megsirattak volna, szóval még kapóra is jött az alkalom.

Delacroix (ejtsd: Dölakroa) tanárnő egészen egy festményig cibált a köpenyemnél fogva, majd valami kimondhatatlan varázsigét mormogott, amely hatására a festményen lévő ajtó mozogni kezdett. Bent, egy hatalmas iroda volt, amelynek belmagassága kb. 10 méter is lehetett. A fa különböző árnyalatai borították a falakat és a padlót, az asztala szépen, kézzel kidolgozott formákat mutatott. A falat a padlótól a plafonig nagy üvegbúrákkal fedett pókok lepték be, amikről egyébként nem tudtam eldönteni, hogy valódiak-e.

Egy nagy fekete székbe lettem leültetve, majd a tanárnő kettőt tapsolt, és a szoba összes gyertyája hirtelen meggyulladt.

– Rendben Ms. Moon, a tárgyra térek. A tanári kar, már több kihágásról is értesített és a mai kis hajnali kiruccanása rávilágított arra, hogy szankcionálnunk kell a tetteit. A büntetése egy hét kitiltás a Carnaby épületeiből, a végrehajtására reggel kerül sor. – ezzel pedig lezárta a beszélgetést, majd kikísért az irodájából.

Ezalatt a nap alatt, én azt hiszem történelmet írtam. Bekerültem egy varázslóképzőbe, majd fel is függesztettek. Vajon van rajtam kívül még olyan, aki ezt kivitelezni tudná?

A körletembe érve egyszerre sírtam és nevettem. Természetesen kínomban. A lányok már ott vártak rám, én pedig tüzetesen elmeséltem mindent a mai estémről. Mondanom sem kell, hogy egyszerre nevettek és sírtak velem ők is. Jó érzés volt végre barátokat találni, de nagyon sajnáltam, hogy pár óra múlva el is kell hagynom a körletem.

Ezen az estén a lányok úgy döntöttek, hogy megünnepeljük a közös kis barátságunk rövid, de lényegre törő kezdetét. Egészen hajnali 4-5-ig még beszélgettünk. Sok dolgot elárultak a Carnabyról, a tanárokról, az órákról és meséltek nekem arról a Mendes srácról is, aki egy nap alatt eddig 2-szer tett majdnem tönkre (mind testileg, mind lelkileg).