SZABÓ KRISZTINA

ALVÓCIMBIK

ESTI MESÉK DORKÁVAL ÉS BARÁTAIVAL

Könyv Guru

Budapest, 2025

Mi történik, ha egy vásárban bóklászva meglátsz egy kupac plüssállatot és azonnal beléjük szeretsz? Így járt Dorka is, a csicsergős, göndör hajú, ovis kislány, aki egy tavaszi napon anyukájával a régiségvásárban sétálva bukkan rá Pamacsra a vörös, kisfiú cicára, Boldizsárra a nagy barna macira, és Mátyásra az öreg macira.

TARTALOMJEGYZÉK

A vásárban

Pamacs rosszkedve

A doktor néninél

Lenke cica

A Télapó

A nagyiéknál

Boldizsár a legerősebb

A VÁSÁRBAN

A madarak csicseregve köszöntötték a gyönyörű tavaszi reggelt. A fák tele voltak virágokkal, a kertben illatosan pompázott az orgona, a jácint, a nárcisz, Dorka kis virágos kertje tele volt a kedvenc tulipánjaival.

Az asztalon gőzölgött a tejeskávé és a friss, ropogós kifli.

– Dorci, ma régiségvásár lesz. Van kedved velem tartani? – kérdezte anya a kislányát reggelizés közben. – Bogarászhatnánk a csecsebecsék között.

– Mi az a régiségvásár?

– Ahol olyan holmikat árulnak, amelyek a tulajdonosaiknak már nem kellenek, de másnak még értékesek lehetnek. Találhatsz ott ékszereket, festményeket, bútorokat vagy kis, apró csecsebecséket, használati tárgyakat, antik tükröket, fésűket. Vannak köztük nagyon régi dolgok is. Tudod, onnan vettem a régi hímzésmintákat. Egy bácsi árulta, az ő nagymamájáé volt…

– … és a bácsinak nem kellett – fejezte be a mondatot Dorka.

– A bácsinak nem, de nekem igen, és nagyon megörültem neki. Ilyeneket boltban már nem lehet kapni.

– Jó, mehetünk! – felelte Dorci, és már robogott is a fürdőszobába fogat mosni.

Nem sokkal később már anya és Dorka kézen fogva sétáltak a vásárban az árusok között, és nézelődtek, amikor Dorka meglátott valamit.

– Nézd, anya azokat az állatokat! – rikkantott fel izgatottan Dorka, miután egy kosárkában észrevett egy nagy kupac plüssállatot.

Odarohant, és már beszédbe is elegyedett a kedves, idős, eladó nénivel, aki megmutatta neki az összes állatkát. Dorka nézte-nézte őket, de nem tudott választani közülük.

– Anya, most mit csináljak? Egyik jobban tetszik, mint a másik! – nézett anyára tanácstalanul.

– Dorcikám, rengeteg plüssállatod van már otthon.

– De ilyenek, mint ezek, nincsenek, ezek varázslatos állatok! – Dorka nagy, barna szemeivel esdeklően nézett anyára.

– Azok bizony! – kapcsolódott be a beszélgetésbe a kedves, idős néni. – Aranyoskám, higgye csak el nekem!

Majd elmesélte, hogy az állatkák még az ő gyerekeié voltak, akik már felnőttek, és nincs szükségük rájuk. Most mindet elhozta ide, hogy egy kedves gyerekéi legyenek, és a legjobb az lenne, ha együtt maradhatnának, mert ők barátok. Aztán sorra bemutatta őket:

– Ez a kis vékony fiúcicuska, Pamacs, a vörös macska. Ő Boldizsár, a nagydarab, sötétbarna medve, ő pedig itt Mátyás maci, aki a legöregebb közülük.

Anya nézte-nézte őket, aztán rápillantott Dorka esdeklő szemeire, bodor hajacskájára, majd a pénztárcája után nyúlt, de a néni kedvesen megfogta a kezét.

– Tegye csak el, kedves, nem kérek értük semmit. Tudom, hogy jó helyre kerülnek, és nekem ennyi elég.

Hazafelé menet sutyorgást hallottak a kosárkából. Dorka és anya egymásra néztek: ezek tényleg különleges állatok – gondolták.

Mikor hazaértek, anya jobbnak látta, ha egy kis frissítő fürdőt kapnak az új barátok. Szép idő volt, gyorsan megszáradnak majd a teraszon a többi frissen mosott ruha között, és szépen sorban kiakasztotta őket a szárítóra.

Dorka percenként ment ki ellenőrizni, hogy megszáradtak-e már új barátai. Nagyon türelmetlen volt, alig várta, hogy megmutathassa nekik a szobáját.

– Te, anya, az előbb Pamacs rám kacsintott.

– Élénk fantáziád van, kislányom – nyugtázta anya, de a kíváncsiság őt sem hagyta nyugodni, ő is kiment megnézni, hogy száradnak-e a jószágok.