Déli Szél
Author: Alexandria Warwick
Date: 2026-07-29T22:00:00+00:00

Mr. Simmonsnak, akitől a zenét kaptam

Előhang

A gyermek világrajöttét néma csend fogadta.

A bába eleinte azt hitte, halva született, mikor az aranyló szürkületet nem verte fel a bömbölés, az új élet kezdetének dacos kinyilatkoztatása. Tömött pillák őrizték a leány kerek orcáját, melyből mintha minden melegség és szín eltávozott volna. A mélyben mégis mocorgott valami, a halovány rezdüléssel életre kelő véráram. Az újszülött élt ugyan, de épp hogy csak.

Tüstént gyógyítót kellett keríteni, ám a hosszú vajúdástól elgyengült és elcsigázott anya csak felemelte erőtlen kezét, magához intve a bábát. A gyermek az anyja karjaiba került. Mily parányi az én kislányom, gondolta még utoljára a királyné, mielőtt az utolsó lélegzet is távozott belőle, és mozdulatlanná dermedt.

Midőn értesült hitvese haláláról, a király őrjöngött: leszaggatta az ablak függönyeit, és zokogva esengett az istenekhez. A gyermekkel a palota orvosához siettek, ám ő minden erőfeszítése ellenére sem tudott segíteni rajta. Az erőtlen újszülött bőre kékes árnyalatban játszott, és szaggatottan kapkodta a levegőt – úgy tűnt, aligha éli túl az éjszakát.

A király tehetetlen haraggal nézte. Nem értette, miért szakadt éppen őrá ez a sorscsapás. A végzet keze volna? Megtorlás? Miért engedik az istenek, hogy gyermeke átlépje e világ küszöbét, ha az anyja után őt is elragadják?

Elzarándokolt hát a Syr-hegyhez, az Ammara perzselő homokja fölé tornyosuló szent helyre. Amint felhágott a kopár sziklacsúcsára, térdre roskadt az emelvény és a rajta álló üres trónszék előtt. Így szólította meg a Hegy Urát, minden ősi istenség közül a legfenségesebbet.

Mikor megjelent előtte egy köpenybe burkolódzó férfialak, a király a földre vetette magát. A Hegy Ura éppoly hatalmasnak tűnt, mint amilyen tagbaszakadtnak, bár arcát köpenye kámzsájába rejtette. A rá következő órák során a király a lánya életéért könyörgött. Vagyont és hatalmat kínált, még magát a birodalmat is – amit csak adhatott. A Hegy Ura végül kegyet gyakorolt, és ráállt, hogy megmenti a gyermek életét, csakhogy nem szívjóságból tette. Kétségbeesése hevében a király kérdés nélkül elfogadta az ajánlatát. S ezzel a csapda bezárult.

Később, miután az egyezség megköttetett, a király belépett gyermekei szobájába. Fiai békésen aludtak, mit sem tudtak anyjuk távozásáról. Homlokon csókolta őket, majd közelebb lépett a bölcsőben fekvő újszülött leányhoz. Ébren találta. A színe is visszatért, hogy rózsásra fesse barna arcát. Lebiggyesztette apró ajkait, ahogy elkerekedő, sötét szemével felnézett rá.

Abban a hitben, hogy senki sem látja, a király sírva fakadt. Nem vette észre a bölcső felett lebegő árnyalakot. Nem látta szellemkezét leánya homlokára tapadni.

Aludj, suttogta a hang.

Aludj, szépségem.

Első rész

A SARJADÓ
BIMBÓ

1.

Negyvenhét nap.

Gyomrom görcsbe rándul a látványtól, mégis gondosan áthúzom a számot – a több tucat szám egyikét, melyeket a naplóm lapjaira jegyeztem fel. Holnap jön a negyvenhatodik nap, majd a negyvenötödik, a negyvennegyedik. Felötlik bennem, hogy véget vethetnék ennek, akár itt és most, a hálókamrámból nyíló kis dolgozószobában. Feldönthetném az asztalomon pislákoló gyertyát. Megadhatnám magam a füstnek. Legyőzhetném az átkot, mielőtt még beteljesedne rajtam.

Harang kondul. Visszhangja átszökken a város gazdag felső gyűrűjének fényes kupoláiról a Királynő útjának méltóságteljes, szél koptatta pillérjeire. Reszkető kézzel simítom el ruhám ráncait, mert hamarabb eljött az idő, mint vártam.

Talpra állok, az ablakhoz lépek. Ellenség közeledik Ishmah határához. A Vörös Városra alátekintve nézem, ahogy katonák sora kígyózik a napszítta, kiégett földön. Ezernyi kovácsolt pajzson csillan meg a napfény.

A kapuk nemsoká feltárulnak az ideérkező Balior herceg előtt. Lakomát adnak majd a tiszteletére. A városlakók elözönlik az utcákat, hogy a kertekben szedett leanderszirmokkal felhintsék előtte a repedezett, poros utat. Mily szívesen látják az ellenséget!

Tenyerem felemelkedik, az ablaktáblára feszül. Életem huszonnégy esztendeje alatt nem tettem szert az opálrúnára, amit a férjes asszonyok hordanak, de már közeleg a nevem huszonötödik napja. Ha tenni akarok a házam fennmaradásáért, hozzámegyek ehhez a herceghez, akiről mit sem tudok.

Mindannyian hozunk áldozatokat.

Ahogy visszatérek az asztalomhoz, meglátom a nyitva hagyott naplót, a fekete tintával áthúzott számok sorait. Színtiszta kétségbeesés gyötör, emészt fel elevenen. Negyvenhét nap kész örökkévalóságnak tűnhet, de a fagyos reggelek is fülledt délutánokba torkollnak. Az idő nem hagyja magát feltartóztatni, sem lelassítani.

Szekrényemhez sietek, kinyitom az ajtaját, s mögötte ott a barna, szürke és fekete ruhák sora. Mind jellegtelen, fájdalmasan egyhangú. Félresöpröm őket, feltárva az ékkőszínű köntösök szerényebb kollekcióját. Hiába vagyok Sarai Al-Khatib, Ammara hercegnője, még én sem viselhetek tarka öltözéket. Atyám szava törvény.

Vonakodva akasztok le két színtelen ruhát, miközben véletlenül felborítom a hátsó sarokba száműzött hegedűtokot. Tompa, fojtott hangon ütődik a szőnyeghez.

Összerezzenek és letérdepelek, hogy ölembe vegyem a bőrtokot. Fahim összeszidna a gondatlanságomért. Csakhogy Fahim már nincs sehol.

Összeszorul a torkom, és miután visszateszem a hangszert a helyére, a szekrény legmélyére, mindkét ruhát feltartom a tükör elé. A jellegtelen barna lenvászon legyen, amely egybeolvad mahagóniszínű bőrömmel, vagy inkább az elefántcsontfehér, szűzies ártatlanságom jelképe? Keserűen lebiggyesztem a szám. Egyértelműen a barna.

Miután összefogom ébenfekete hajam tömött fürtjeit, szalaggal átkötöm a fonatot, ami fejem tetejéről indul. Biztos kézzel húzom ki sötét szemem sarkát. Nyűtt köpenyt borítok a vállamra, szandált szíjazok olajjal meghintett lábamra.

Miután sóhajtok egy nagyot, az ajtó felé indulok.

– Teljesíteni kötelességünket a királyság felé szívbéli kötelesség – mormolom magam elé. Nekem pedig természetesen az a kötelességem, hogy köszöntsem Balior herceget. Csak még nem most. Egyelőre még nem.

* * *

Alig győzök elinalni a palotából.

A roppant építmény egy egész dombot magába foglal a felső gyűrű előkelő otthonai közt. Bár Ishmaht mindenki Vörös Városnak hívja, a palota falai alabástromfehérek: fényes márvány és viharvert mészkő, ami hol boltozatos mennyezetekbe, hol sötét és romantikus átjárókba hajlik, miközben mindent elborítanak a míves mozaikok.

Egyik oszlopos folyosó a másikba torkollik; tágas és félig nyitott kamrák bújnak meg az elmésen megtervezett falfülkékben, kitéve az elemeknek. Némely udvarra dús páfrányok vetnek árnyékot, sárga színfoltként emelkedve fel az árnyas átjárók és a rezzenéstelen vizű medencék közül.

Ahogy befordulok a sarkon, a szemem sarkából mozgásra leszek figyelmes, ezért hát lassítok, és a sötét alak felé fordulok, aki az Ishmahi Könyvtár roppant kétszárnyú kapuja mellett lapul.

Hordónyi a mellkasa, és természetellenes mozdulatlanság burkolja be egész alakját. Bő elefántcsontszínű nadrágot és térdig érő, smaragdzöld köpenyt visel. Fehér kendő védi a haját, rejtegeti arcának alsó felét a perzselő nap elől. Nem láthatom a szemét, mégis magamon érzem átható tekintetét, mintha a legélesebb nyílvessző fúródna a mellembe.

Ez nem lehet. A múló idő felemészti az emlékeket, némelyik mégis megmarad tisztának és elevennek. Esküszöm, ismerem őt.

– Elnézést…

A férfi máris behúzódik egy sötét átjáróba. Mire odaérek, már se híre, se hamva.

Kell egy hosszú pillanat, amíg a szívem visszatalál eredeti ritmusára. Ez csakis valami tévedés lehet. Egy eltévedt utazó. Miután nem bukkan fel újból, elsietek a könyvtár előtt, az istállók felé. Többnyire lefizetem az őrt, hogy kiengedjen a palota kapuján, de ma nem. A herceg érkezése miatt megkétszerezték az őrséget. A király engedélye nélkül nem érkezhet és nem távozhat senki – engem is beleértve.

Ugyanakkor az istálló falába ágyazott titkos ajtó elérhetővé teszi a hűs, sötét alagutat, melyen át a palotaőrséget magam mögött hagyva a felső gyűrű területére jutok. A Királynő útja kettészeli Ishmaht, merőlegesen a keletről nyugatra vezető Király útjára. Az utcákon vörös agyagból emelt takaros, egyszintes épületek sorjáznak, színpompás festett üvegablakaik a kövezett úttestre vetik fényüket. Az aszály mindenkit sújt Ishmahban, a mégoly gazdagokat is. Ahol egykor sövénnyel elkerített pázsitok zöldelltek, mostanra nem maradt más, csak homok és néhány kiszikkadt fa.

Hétköznapi öltözékemben könnyedén beleolvadok a járókelők közé. Az utak fokozatosan keskenyebbé válnak, a színes ablakok elmaradoznak. A kövezetet a talpam alatt kavics, döngölt föld, por váltja fel. Az alsó gyűrűben megsokszorozódik a taligák száma. Elárusítóbódék torlaszolják el az utcákat, kalmárok méltatják portékáikat, szurtos kisgyerekek szaladgálnak a lábak közt, és kecskenyájakat terelnek át a tömegen.

Az út végül fonalvékonnyá szűkül, a gyalogosokon kívül más nem tud áthaladni rajta. Boltíves kapu jelöli a bazár bejáratát.

A piac jobb napokon is kaotikus, rosszabbakon maga a téboly. A düledező falak közt sikátorok vetnek éles kanyarokat, közben pedig minden talpalatnyi helyet elfoglalnak a kocsik, sátrak és bódék, így lehetetlen elhaladni anélkül, hogy valamit le ne vernénk. A rengetegféle portéka megszámlálhatatlan sokaságát kínálják. Színek villódznak az ember szemében, illatok bódítanak kecsegtető ígéreteikkel. Gyümölcsök, magvak és gabonafélék, fazekasedények, faliszőnyegek és haszontalan csecsebecsék.

– A Vörös Város legszebb szőnyegjei! Csak itt és most!

– …ha nem adja olcsóbban, majd megveszem mástól…

– Mit mondtam neked arról, hogy nem esszük meg, ami a földre esett?

Pénzérmék vándorolnak egyik kinyújtott kézből a másikba. Egy fiatal anya próbálja átterelni öt gyermekét a sokaságon. Mindenből mindig van még több. Rézből vert lapos tálak, bennük színes porok halmai, egyenest a Fűszerútról: tüzesvörös szömörce, okkerszín kömény, kurkuma, gyömbér. Ahogy követem a kanyargó sorokat, véletlenül egy fiatal férfinak ütközöm, aki egy tyúkokkal teli ketrecet tol maga előtt. Rám vicsorog, én pedig visszavicsorgok rá. Azután magamba fojtom somolygásomat, ahogy sietve továbbindulok.

A sikátor végében résnyire nyílik egy ajtó, pikkelyekben pereg róla a sárga festék. Besurranok rajta a szantálfa meleg, földes illatával átitatott, hűs sötétségbe.

Tarka szőtteseken ücsörgő gyerekek foglalják el a kis helyiséget, előttük nyűtt sálba burkolódzó, töpörödött vénasszony ül. Haneen a neve. Egy háromlábú széken gubbaszt, tejfehér szeme vaksin mered előre. Mintha csak megérezné a jöttömet, mosolyra húzódnak az ajkai. Ami persze lehetetlen. Honnét tudhatná egy vak mesemondó, hogy Ammara hercegnője hetente eljár hozzá?

– Nos hát... – Hangja a korhadt fa ropogását idézi. – Hol is hagytuk abba?

A levegő mozdulatlanná válik, ahogy az egész szoba visszafojtja lélegzetét.

Múlt héten a mi rettenthetetlen, hűséges Azizánk férfinak öltözve, a nagyapja nevében beállt Ammara seregébe. Háború közelgett. Aziza nem akarta, hogy a nagyapját is besorozzák, így hát neki kellett harcolnia helyette.

Könyörtelen kiképzés várt rá. Az erős, fürge és marcona katonák közt messze ő volt a leggyengébb. Senki sem tudhatta meg róla, hogy nem férfi, ezért az éjszaka kellős közepén és a táborhelytől messze kellett fürdenie, majd hajnalhasadtára vissza kellett térnie, de ő akkor sem adta fel. Lepergett egy hónap, azután még egy. Megedződtek az izmai. Törhetetlen acéllá keményedett az akarata.

Lázas izgalommal hallgatom Aziza meséjét, mint aki azon izgul, hogy a történet hőse bármelyik pillanatban lelepleződhet. A mese magával ragad, és bepillantást enged mindabba, hogy mi minden megtörténhet. Ahogy lassan kibomlik és tovaszáll az óra, múlhatatlan csodálatot ébreszt bennem ez a bátor, önzetlen lány, akinek sikerül felülkerekednie a legyőzhetetlennek hitt akadályokon.

Egyik éjjel azután, komorodik el Haneen hangja, Aziza nem ügyelt eléggé. Nem vette észre, hogy egy katona a szakaszából meghallotta őt, amint távozik a sátorból. Ez a katona, Omar, kíváncsi lett, hová igyekszik, ezért úgy döntött, hogy a nyomába ered.

A gyerekek levegő után kapkodnak. Még nekem is torkomon akad a lélegzet. Tényleg nem szeretném, ha Aziza lelepleződne. Hiszen olyan bátran viselkedett – nekem ez biztosan nem sikerült volna.

Amint megérkezett a kis oázishoz, ahová mosdani járt, Aziza kibújt a ruháiból, és félig már a víz alá merült, ám aztán kővé dermedt a csoszogó léptek hallatára.

„Yousef?”, suttogta a férfi.

Csend lesz. Várom, hogy Haneen folytassa, de ő csak szótlanul ücsörög, arcán egy kövér macska önelégült vigyorával, miután belakmározott a tejszínből.

– Mi lesz most? – fakad ki egy kisfiú. – Mi történik Azizával?

Haneen csak vigyorog.

– Ha jövő héten is eljöttök, talán megtudjátok.

* * *

Csattogó szandálom harci dobok pergő ütemét veri, végig a palota folyosóján. Már-már elérem a tróntermet, mikor meghallok egy elnyújtott hangot:

– Úgy hallom, ünnepség készül, Sarai hercegnő.

Lelassítok, jobb kéz felé fordulok. Sárga selyembe burkolt, telt idomú nő támaszkodik az egyik fénylő oszlopnak, és nincs egyedül. Három nemeshölgy fogja karéjba. A jókedvem menten elillan. Dalia Yassin az.

Valahogy sikerül egy feszes kis mosolyt varázsolnom az ajkaimra.

– Pontosan mit is ünneplünk? – Ebben a ruhában olyan vagy, mint egy kehes bakkecske.

Dalia megrezegteti a szempilláit.

– A közelgő kézfogódat Balior herceggel, mi mást? – Nem érdemled meg őt, boszorka.

Lehervad a mosolyom. A hírt még nem hozták nyilvánosságra, de persze mindig akad egy szakács, udvaronc, szolgáló vagy istállófiú, aki kifülel és megneszel mindent – sokuk éppen Dalia családjának szolgálatában, amely az egyik legősibb és legtehetősebb család egész Ammarában.

– Bár nem vagyok benne biztos, hogy az ünneplés az ideillő szó – folytatja Dalia, miközben elválik az oszloptól és színpadiasan széttárja karjait. Csatlósai megigézve követik minden rezdülését. – Halim király igencsak kétségbe lehet esve, ha így kiárusít az ellenségnek.

Szemem figyelmeztetően résnyire szűkül.

– Ez nem…

– No de ugyan ki hibáztatná? – szakít félbe simulékony hangon. – Te sem leszel fiatalabb. Egy hercegnő a húszas évei közepén, minden kilátás nélkül? Az ám… – ingatja a fejét. – Micsoda szégyen.

Dühödt pír festi lángvörösre az arcom. Mi a szörnyűbb? A méreg, amit köpdös, vagy a tény, hogy nincs rá ellenszerem? Mostanáig túlontúl lefoglalt a zenetanulás ahhoz, hogy stratégiai frigyet kössek.

– Jómagam nemesurak garmadájából válogathattam. – Dalia lepillant a körmeire. Telten fénylő rózsaszínek. – A férjem szerencsésnek vallhatja magát.

Szerencsésnek? Én nem épp ezt a kifejezést használnám.

– Mintha azt hallottam volna, hogy csak azért vett el, mert így kifizethette atyja kockaadósságát.

Hallgatóságunk a tenyere mögé rejti kuncogását. Dalia pulykavörös lesz, mint akit láz gyötör.

– Tudd meg, hogy gyermekkoromban Balior herceg egyik unokafivérével együtt taníttattak – fortyog. – A helyedben én megválogatnám a szavaimat.

Felvillantok egy széles, sugárzó mosolyt.

– Jobban jártál volna, ha tartod vele a kapcsolatot.

Nemeshölgyek elhaló sóhaja kísér, ahogy céltudatos léptekkel a trónterem felé veszem az irányt. A déli égbolt halványkék árnyalatára festett, roppant ajtószárnyak csikorogva tárulnak fel. Roppant nagy maga a terem is, a palota feneketlen gyomra. Őrök díszelegnek a falakon, felajzott íjaik fémhegyét leszámítva láthatatlan íjászok uralják a félemeletet. A magas ablaktáblák fényét csillogó márványpadló vetíti a mozaikos mennyezetre.

Hosszú futószőnyeg köti össze a bejáratot a terem végében álló emelvénnyel. Halim király foglalja el a legimpozánsabb ülőhelyet, az ékkövektől roskadozó, párnázott trónszéket. Jobbján hasonlóképp impozáns, ám némiképp kisebb trónus, amely azóta üresen áll, hogy anyám csaknem huszonöt éve eltávozott. Balján további trónszékek: az enyém, Amiré, Fahimé.

Amint az emelvényhez érek, térdre omlok.

– Atyám…

– Késtél.

Jól ismert érzés ez a hirtelen támadó üresség a gyomromban. Felemelem a fejem, körbesandítok. A terem kihalt.

– Még nem is érkeztek meg a vendégeink.

Az atyám kihúzza magát.

– Hogyan? – Fenyegetően fojtott a hangja.

– Amíg én előbb elfoglalom a helyem, mint ők, mit számít, ha néhány pillanattal később érkezem?

– Számít, mert én tudom, hogy késtél. Beszéltünk már erről.

Hűvös tekintettel méregetem. Halim király valaha tekintélyes férfiú benyomását keltette szilárd kőfalnak beillő, széles vállával, hátával és karjaival, büszkén domborodó hasával. Magasabbra nőtt a legtöbb férfinál, orcáját tömött és fénylő, fekete szakáll keretezte.

Manapság már csak halovány árnyéka régi önmagának. A kór felemésztette izmait, valósággal törékenynek tűnik elefántcsontfehér köpenye mélyén. A bőr petyhüdt redőket vet az álla alatt.

– Hát Amir? – erősködöm. – Mindketten tudjuk, hogy neki sem erénye a pontosság.

A király ezt a megjegyzést egy cseppet sem találja szórakoztatónak.

– Ma mégsem Amir késett el. Nászúton van, mint az köztudott. Netán elvárnád a fivéredtől, hogy két helyen legyen egyszerre? – Esélyt sem ad, hogy válaszoljak. – Abban a rangban, amelyben te állsz, a pontatlanság elfogadhatatlan. Legyen rá gondod, hogy ez soha többé ne forduljon elő.

Beharapom az ajkam. Túl könnyen fenem élesre a nyelvem és meresztem ki a tüskéimet. Emlékeztetem magam, hogy mi forog kockán: a hazám, az életem.

– Tudomásul vettem – felelem kurtán.

Atyám helyeslően felmordul, én pedig fellépek mellé, és elfoglalom a helyem a legkisebb trónuson. Csak azután nyílik újra az ajtó, hogy elhelyezkedtem.

– Őfelsége, Halim Al-Khatib, Ammara királya, hadd jelentsem be az Um Salimból érkezett Balior herceget.

Peckes léptekkel belép egy magas és délceg férfi. Körötte tucatnyi másik, bő ébenfekete köntösben, a derékövén szablyával – a személyes testőrsége, ha minden igaz.

A herceg még ifjú, nem sokkal lehet több harmincnál. Jóvágású, habár a legtetszetősebb külső is leplezhet rothadást. Fekete hajcsigák bodorodnak a füle felett, markáns vonásai a forróságtól vöröslenek. Sötétebb bőrszínhez szoktam, bár ha több időt töltene a szabadban, az övé is barna lehetne, mint az enyém.

Ammara és Um Salim királysága hosszú időn át állt háborúban egymással. Ugyan ki hibáztatná a nagyobb országot, amiért a kisebbre feni a fogát? Ammara tehetős, kivált a fővárosa, Ishmah, habár Um Salim nem tudja, hogy mennyire megkopott e gazdagság fénye a huszonöt évnyi aszálytól, amiért engem okolnak. S akkor még nem említettük a setétjárók fokozódó fenyegetését.

Balior herceg kiváló tudós, aki a térség legősibb mítoszait tanulmányozza. Atyám azt reméli, hogy a kutatásai révén megtörheti az átkomat, véget vethet a szárazságnak, és megállíthatja a földünkre beszivárgó setétjárókat. Amennyiben Balior herceg sikeres tárgyalásokat folytat Halim királlyal, birodalmaink hamarosan egyesülnek a házasság kötelékében.

A herceg persze mit sem tud a leendő mátkáját sújtó átokról, vagy arról, hogy a királyság, amelyet egy napon uralni fog, kárhozatra van ítélve. Ügyelnem kell rá, hogy gondosan megválogassam a szavaim. Az én vállamra nehezedik ez a súlyos titok. Rajtam kívül csak apám tud róla.

– Felséged… – Vendégünk letérdepel, kék fejkendője a hófehér padlót súrolja. – Megtisztelsz.

Atyám elnézi a földre boruló alakot, mielőtt egy hosszú pillanat múltán megtörné a csendet:

– Emelkedj fel, Balior herceg! A Hegy Ura ragyogjon le rád! Gond nélkül zajlott az utazásod?

A herceg oly könnyedséggel áll talpra, amilyet nem túl gyakran látni.

– Mondhatni. Nem is számítottunk ily szíves fogadtatásra.

– Hát a katonáid?

– Ishmah falain kívül. Az engedélyedre várnak, hogy belépjenek.

Halim király egymáshoz préseli ujjbegyeit.

– Sajnálom, Balior herceg, de nem engedhetem be őket a fővárosba, amíg le nem zajlott a menyegző. Bizonyára megérted, hogy ez alattvalóim védelmét szolgálja. A személyi testőrségedet természetesen szívesen látjuk a palotában.

A herceg összeráncolja a homlokát. Valami felismerhetetlen érzelem rebben a tekintetében. Nem erre számított. Noha egyetértek atyám döntésével, ez nem éppen szívélyes bemutatkozás, Balior herceg mégis meghajtja a fejét.

– Megértem, bár ilyen hosszú út után… igazán nem kívánhatom az embereimtől, hogy nyomban visszatérjenek Um Salimba, miután épp csak hogy megérkeztek.

– Ez természetes – feleli a király engedékenyen. – Letáborozhatnak a falon kívül, hogy ott várják ki a szertartást. – Atyám felém int, noha nem pillant rám: – A leányom, Sarai Al-Khatib hercegnő.

A herceg kíváncsian méreget. Felszegem az állam, mosolyom kurta és pengeéles.

Halim király folytatja:

– Remélem, az elkövetkező hetekben oly egyezségre jutunk, ami Ammarának és Um Salimnak egyaránt a javára válik.

A kezemet kínálja neki. A szabadságomat, Ammara fennmaradásáért cserébe. Nem egészen harminc nap múlva tetovált jelet viselek majd a bal kezemen, mint Ammara valamennyi férjes asszonya.

– Köszönöm, felség. Ammarának oly sok a kincse…

Noha Balior herceg folytatja, figyelmemet egy hirtelen moccanás ragadja meg, amely felkavarja a trónterem mozdulatlanságát. Az egyik oldalajtón valaki besurran az őrök mögé. Öles és biztos léptű: a fehér fejkendős férfi, akit a könyvtárnál is láttam.

Méltatlankodva pattanok fel:

– Megállj! Mi dolgod a királlyal?

A félemelet íjászai célba veszik nyilaikkal a betolakodót, egyszerre száz szablya szökken ki hüvelyéből. Személyi testőrsége védőfalat von Balior herceg köré.

Atyám tekintete felém villan:

– Sarai! Ez az ember a vendégünk.

– Egy vendég, aki a hátsó ajtón oson be – horkanok fel –, nem különb a bokorban rejtőző rókánál. – Hogyan jutott át az őrökön? Csak nem vágta le őket? A királyságba mind szélesebb repedéseken át szivárog be az engedetlenség. Ahogy az aszály a harmadik évtizede tombol, egyre csak fokozódik a reményvesztettség. – Lépj elő!

Öles termetéhez képest meglepően könnyed. Valamiért különös borzongás jár át a mozgása láttán.

– Sarai! – Halim király haragja nem ismer határt. – Ha nem ülsz vissza ebben a minutumban…

Álmodom, pedig ébren vagyok, mert bár a kendő leplezi előttem a férfi arcát, biztosan tudom, hogy nem először látom.

– Vedd le a kendőd, jó uram.

Felemeli kezét, két ujja közé csippenti az anyagot. A szövet kibomlik: orr, ajkak, állkapocs. Az arc elém tárul, és szörnyűmód ismerős. A gyomrom is görcsbe rándul, amint meghallom Déli Szél mély, hömpölygő folyamra emlékeztető hangját:

– Üdv, Sarai.

2.

Csípős jegesség dermeszti meg a vérem, nehezíti el a tagjaim, von áthatolhatatlan kristálykérget szívemre és tüdőmre. Egyszerre vagyok múlt és jelen, a régi Sarai és a mostani. Tizennyolc éves és huszonnégy esztendős. Szárnyaló, imádott, istenített, azután pedig becsapott, összetört, magányos. Úgy elszorul a torkom, hogy attól félek, menten elájulok.

Csakhogy nem ájulok el. Egyszerűen nem teszem. A gyengeség megvetett ellenség.

Notus – mindenkinek csak Déli Szél – felmér, szeme tiszta vizű hegyi tó. Öt éve nem láttam az arcát, de egy napot sem öregedett. Érintettem ezt az arcot, csókoltam ezt az arcot, szerettem ezt az arcot, gyűlöltem ezt az arcot. Rettenetes, hogy még mindig szépnek látom! A legsötétebb barnásfekete bőr, kifürkészhetetlen tekintet. Smaragd- és krémszínbe burkolt tömör, zömök torzó. Déli Szél, aki oly sokat lát, mégis oly keveset szól.

– Sarai!

Atyám hangja távoli, sűrű köd mögött pislákoló nap. Erőnek erejével bírom lépésre a lábamat, le a lépcsőn és át a kövezett padlón, arcomon a rákövült gyűlölettel. Notus szablyájának markolatát mintha friss borjúbőr burkolná. Az egyetlen változás, amit érzékelek.

– Őrök! – kurjantom el magam, ahogy alig karnyújtásnyira tőle megtorpanok. – További parancsig kísérjétek ezt a halhatatlant a tömlöcbe.

Notus sötét szemei vulkáni kőzetre emlékeztetnek, amint épp megformálja az emésztő forróság. Pangó fájdalom markol a szívembe. Sietve elfojtom.

– Itt nem te parancsolsz, Sarai! – csattan fel bosszús hangon atyám. – Notus az én meghívásomra van itt. A vendégünk, s mint ilyet, tisztelet illeti.

– Alighanem tévedsz, atyám. Ha még emlékszel, évekkel ezelőtt cserben hagyta Ammarát. Törvényeink értelmében a dezertálás halálos vétek.

Némaság telepszik a trónteremre.

Amikor a király megtöri, szikrányi melegség sincs a hangjában:

– Megkérdőjelezed a döntésemet?

– Nem, atyám – felelem anélkül, hogy levenném a szemem Déli Szélről. Ne legyen tanúja se repedésnek, se törésnek köztem és atyám között. – Ám jó okkal vannak törvényeink. Arra kérlek, statuálj vele példát.

Elvégre Déli Szél halhatatlan. Istenként nem fog rajta fegyver, csak ha istenkéz kovácsolta. Az egyetlen penge, ami végezhetne vele: a sajátja. Ha tehetném, bele is mártanám a szívébe, bár nem érdemel ilyen gyors és kegyes halált.

– Térj vissza a helyedre, Sarai!

Atyám parancsa olyan nyersen cseng, hogy összerezzenek. Engedelmeskednem kell, még ha a lelkem mélyén ott lappang is a félelem, hogy Déli Szél elillan, amint hátat fordítok neki.

– Ne kezelj úgy, mint egy éretlen gyermeket! – korholom atyámat. – Csak segíteni próbálok.

– Ha nem akarod, hogy gyermekként kezeljenek, ne is viselkedj akként. Notus jelenléte nem tartozik rád. Térj vissza a helyedre. Azonnal!

Az őrök kelletlenül feszengenek. Még Balior herceg is vet rám egy együttérző pillantást.

Ólomnehéz tagjaim dacára valahogy visszavergődök az emelvényre. Még csak el sem akad a léptem, mielőtt helyet foglalok a roppant trónszéken, amit egész életemben utáltam, ma azonban – éppen ma! – fájó módon rá kell döbbennem, hogy szinte elnyel.

A királyhoz fordulok:

– Atyám…

– Szót se többet. – Majd halkabban: – Szégyent hozol rám.

A tőrdöfés épp oda talál, ahová szánja. Forróság kúszik fel a mellkasomon, és festi gyötrelmes vörösre az arcomat. Nem szándékozom megszégyeníteni atyámat. Csak meg akarom óvni ettől a csalárd istentől.

Notus továbbra is engem méreget szenvtelen tekintetével. Túl nagy erőfeszítés kell egy ilyen álca fenntartásához – olyan erő, aminek nem vagyok a birtokában. Lesütöm a szemem. Az iménti jelenet után Balior herceg aligha fog kapkodni a lehetőség után, hogy összekösse velem az életét. Máris eljátszottam volna az egyetlen esélyt, hogy megmentsem az életemet, a népemet?

Amikor alig érezhető fuvallat borzolja fel ruhám szegélyét, figyelmem újra Notus felé rebben. Emlékszem erre: az érzelmei és a szél, örök összefonódásban. Egy pillantást vetek a kezére, a szellő forrására. Széles tenyér, keményre szikkadt bőr. A testem még nem feledte el az érintését.

Halim király elbocsátja Déli Szelet azzal, hogy később majd tárgyalnak. Nem követem Notus távozását. Az ajtók kitárulnak, majd döngve bezárulnak.

Egy örökkévalóság telik el, mire a király újra megszólal:

– Bocsánatot szeretnék kérni ezért a méltatlan jelenetért, Balior herceg. – Őszinte megbánással tekint a sokkalta fiatalabb férfira. – Leányom…

– Semmi okod a mentegetőzésre – emeli fel Balior herceg a kezét jó szándéka jeleként. Testőrei már visszavonultak, felvették korábbi pozíciójukat. – Kezdem megtanulni, hogy egy királyságot igazgatni korántsem egyszerű. Nem hibáztatom a leányodat, amiért védelmezni kívánja az érdekeidet.

Elönt a hála váratlan hulláma. Nem is érdemlek ilyen megértést.

– Amennyiben a hónap végén egybe akarunk kelni, úgy vélem, botorság lenne több szót vesztegetni erre. – Apró, titokzatos kis mosoly játszik a herceg ajkain. – Alig várom az együtt töltött időnket, Sarai hercegnő.

Bólintok, noha a figyelmem, miután feloldódik a görcs, a trónterem ajtaja felé kalandozik, melyen át Notus nemrég távozott. Kényszerítenem kell, hogy visszatérjen Balior herceghez.

– A magam részéről ugyanezt mondhatom.

Halim király felemeli a kezét, mire előlép egy udvaronc.

– Ilan majd megmutatja a hálótermed. Felteszem, kimerített a hosszú utazás. Holnap lakomát adunk közelgő kézfogótok tiszteletére.

A herceg mélyen meghajol.

– Nagyra értékelem a vendégszeretetedet, felség. Alig várom, hogy veled és Sarai hercegnővel vacsorázzak. Jó éjt! – Azzal távozik.

Amint magunk maradunk, hirtelen atyám felé fordulok:

– De hát miért?

Sóhajtva dől hátra a trónszékében. A skarlátvörös kárpitot rozsdabarnára fakította az idő.

– Mit miért, Sarai? Pontosítsd ezt. A miért nem elég.

Halim király nem ostoba. Olvas a sorok között. Ám legyen.

– Miért engeded, hogy Notus büntetlenül visszatérjen?

– Mert szükségem van rá. A királyságnak szüksége van rá. Mától ő is a királyi őrség tagja.

– Az őrségé? – Levegőt is alig kapok. – Miért helyezted ilyen fontos posztra? – Miért fogadja tárt karokkal? Reszket a kezem. Marokra kapom ruhám redőit.

– Muszáj elmagyaráznom a nyilvánvalót? – csattan fel a király. – Fahimnak soha nem esett nehezére, hogy megértsen, és nem pazarolta a szavait értelmetlen kérdésekre.

Mindig készületlenül ér a felszínre törő gyász. Noha öt év telt el, még most is olyan, mintha csak tegnap veszítettem volna el a fivéremet. Az eszes és imádott Fahimot, atyánk legidősebb fiát.

– Nem tudtam, hogy számon kell tartanom a szavaimat is – felelek mereven. – Majd észben tartom ezt, ha legközelebb nyugtalanítónak találok egy királyságunkat érő fenyegetést.

Két ujjával összecsippenti az orrnyergét, mintha érthetetlennek találná a sértettségemet.

– Tudod, hogy értem.

Ami azt illeti, nem tudom, de legalább a keserűségemet megtartom magamnak.

– Nem, nem értem, miért olyan nyilvánvaló, hogy egy dezertőr a királyi őrség tagja lehet.

– Dezertőr, vagy sem – feleli atyám –, Notus a királyság legerősebb katonája. Pontosan tudod, hogy az aszály mennyire meggyengítette Ishmaht. Évek óta siralmas a termés, lassan a népnek sem jut elég élelem, nemhogy egy hadseregnek. A setétjárók minden nappal erősebbek. Sokan esnek áldozatul a portyáiknak.

Tudom. Hogyne tudnám. A völgy agyagos kőzetéből kihasított Ishmah egykor az éves áradások vizével táplálta kiterjedt öntözőrendszerét, beleértve számtalan kútját, tározóját és csatornáját, ám több mint két évtizede nem hullott eső Ammarára. A város öles falai és rúnái talán védelmet nyújtanak a setétjárók ellen, ám azok minden évvel csak többen lesznek. Egyesek szerint máris beszivárogtak a fővárosba, bár jómagam még nem láttam bizonyítékot erre.

Ami Déli Szelet illeti, atyámnak igaza van. Notus az egyetlen, aki megjárta a labirintust, és elevenen visszatért. Segíthet távol tartani a setétjárókat – és ha a királyi őrség tagjaként, ám legyen.

– Változnak az idők, Sarai. – Mintha fásultság telepedne a király tekintetére. – Olykor drasztikus intézkedéseket kell hoznunk, hogy elejét vegyük a legrosszabbnak.

Megtörtnek tűnik. Talán mégsem kellett volna olyan meggondolatlanul viselkednem Balior herceg jelenlétében, elvégre atyám mindent kockára tett, hogy megmentse az életem, amikor beteges újszülöttként a világra jöttem. Tartozom neki annyival, hogy kötelességtudó legyek.

– Ezt megértem, de honnét tudhatjuk, hogy Notus nem hagy cserben másodszor is?

– Én bízom benne, Sarai. Csak ez számít.

– Hátat fordított a királyságnak. – Nekem.

Megkeményedik az arca. Nem számít, ha aggódom valami miatt, nem számít, ha fájdalommal tölt el. A király szemében az én érzéseim mindig is másodlagosak lesznek.

– Nem felejtek, de megbocsátok – szögezi le. – Talán itt az ideje, hogy te is ezt tedd.

3.

Roshar Hammad. Királyi szabóság.

Takaros dőlt betűk a fa sápadt erezetében. Ajkaim megrebbennek a cirkalmas kalligráfia láttán. Az eredeti tábla szerény volt, és jellegtelen, a legkevésbé sem kirívó. Más szóval túlságosan érdektelen olyasvalaki számára, mint Roshar. Beszélgetés fojtott hangjai szűrődnek át az ajtón.

– Kétujjnyit mondtam, nem hármat! – vakkantja el magát egy férfi. – Ne nézz így, hanem csináld meg újra! Nem érdekel, meddig tart.

Rövid szünet.

– Talán azt akarod mondani, hogy nem tudom, mennyi egy hüvelyk? Több mint egy évtizede öltöztetem a királyi családot, kedvesem. Én diktálom a divatot a legmagasabb rangú kormányzati tisztviselőknek, a legtehetősebb kereskedőknek és a legbefolyásosabb családoknak. Azt mered állítani, hogy nem vagyok tisztában a szabászmesterség olyan alapvető fogalmaival, mint a hüvelyk? – Bárkivel beszél is, kivehetetlen a válasz. – Én is így gondoltam.

Felemelem a kezem, bekopogok.

Az ajtó résnyire nyílik, mielőtt kitárul. A drótkeretes szemüveg mögött hatalmas, mogyoróbarna szemek úsznak a bosszúságban. Egy pislantás, egy homlokráncolás.

– Sarai?

– Rosszkor jöttem? – suttogom.

A válla mögött három nő és két férfi hajol egy ruhadarab fölé, amely egy nagy asztalon fekszik kiterítve. Feszengve méregetnek, mint akik nem értik, hogy lehet, hogy egy hercegnő kopogtatott be hozzájuk.

– Te? Soha. – Roshar csettint az ujjával. – Mindenki kifelé!

Pamutszövet suhogása, citromillatú légáram, azután magunkra maradunk.

Csend nehezedik a dobhártyámra. Amint támad egy lélegzetvételnyi hely, belépek a szobába, és belerogyok a párnázott székek egyikébe, melyek az ablakok mellett állnak. Odakint brutálisan tiszta az égbolt. Már nem is emlékszem az utolsó alkalomra, amikor felhők foszlányai törték volna meg az egyhangúságát.

Hátravetett fejjel behunyom a szemem. Nagy levegő, be és ki. Még egyszer.

– Nehéz napod van? – kérdi Roshar.

Ha tudná! Összecsippentem az orrnyergem, hátha ettől csökken a feszítő érzés a két szemem közt.

– Mondtam már, és még fogom is mondani: bármikor szívesen cserélnék veled.

Roshar a fejét csóválja, mintha valami szörnyű vétséget gyónnék meg.

– Ezt nem gondolhatod komolyan. Lehet, hogy királyi szabó vagyok, de a lényegét tekintve mégiscsak egy szabó.

Ugyanakkor gondtalan és szabad.

Körülnézek a helyiségben. Mindenfelé harsány színfoltok: rubin és citrin, borostyán és jáde. Szövetvégek tornyosulnak le a falnak támaszkodó hosszú asztalokon. Félig kész ruhadarabok lógnak a mennyezetre aggatott fogasokon, köztük egy ezüstszállal átszőtt hosszú, elefántcsontfehér köntös.

Roshar hasonlóképp díszes: skarlátvörös nadrág, aranybarna köntös, fehér fejkendő. Nem szűnök meg azon ámuldozni, hogy milyen messzire jutott a barátom. Tíz éve még inaskodott. Most meg ő a királyi udvar szabója.

– Mi jár a fejedben, kedvesem?

Nyugtalanság bizserget, áramlik végig a bal karomon és ki az ujjbegyeimből, melyek végül egy ütemet kopognak ki a szék karfáján, amely évek óta eszembe se jutott. Egy dallam is társul hozzá, múltam kísérteties visszhangjaként. Megrezzenek, és ökölbe szorítom a kezem.

– Megint úgy érzem – sóhajtok fel –, hogy szálka vagyok atyám szemében.

– Ez minden? – kérdi Roshar tudálékosan, miközben elfoglalja a szomszédos széket.

Dehogy. Távolról sem.

– Sosem azt mondom, amit kéne. Folyton szégyent hozok rá. Minden tettem megalázó, méltatlan és nemkívánatos. – Megfeszített állal küzdök a feltoluló szégyenérzet ellen. – Néha olyan, mintha nem volna ellenére, ha Fahim lenne a helyemben. Hogy ha engem temetett volna el.

Roshar arca rá nem jellemző módon elkomolyodik.

– Ezt te sem gondolod komolyan.

– De igen – suttogom. Nagyon is.

Odanyúl felém, vékony, befáslizott ujjai közé fogja a kezemet. Egy férfi a hagyomány szerint nem érinthet meg egy hajadont, de miért ne élnék a felkínált vigasztalással? Nem egészen egy hónap múlva meg kell halnom, így hát nagyon is rám fér a baráti gyengédség. Amellett pedig Roshar a férfiakat kedveli, nem a nőket.

Hirtelen felpattan, és elvonul a szoba másik végébe, hogy egy kis gránátalmás süteménnyel térjen vissza. Szótlanul kezembe nyomja a tányért, majd a villát.

– Úgy látom, elkél minden segítség.

Hálásan elmosolyodom.

– Köszönöm. – Lehet, hogy beleszülettem a kiváltságos helyzetbe, és az enyém Ammara minden gazdagsága, még sincs barátom, csak egyetlenegy. Nem bízom az udvarhölgyekben, akik folyton bedugdossák ujjaikat a rácsok között, mintha aranykalitkába zárt madár volnék, falatkákat és morzsákat tukmálva rám. Úgy látszik, csak arra vagyok jó, hogy kegyeket kérjenek tőlem.

– Rendben. – Roshar lehuppan egy olajzöld kárpitba húzott zsámolyra, kezében egy csésze üdítő mentateával. – Halljuk, mi történt.

Finoman megkocogtatom a tányért a villa fogaival.

– Ma végre találkoztam a férfival, akihez hozzá fognak adni.

– Értem. – Iszik egy kortyot. – Hadd találgassak. Rémes fajankó.

Megvonom a vállam.

– Még nem formáltam róla véleményt. – Bár értékelem, hogy kiállt mellettem. Ezekben az első hetekben darutáncot járunk Balior herceggel, mielőtt hivatalosan is eljegyezne. Azután jön a frigy. – De történt még valami.

– Igazán? – húzza fel a szemöldökét Roshar, miközben iszik egy kortyot.

Félreteszek minden illendőséget, és magamba tömöm az egész süteményt. Teli szájjal is sikerül kipréselnem a szavakat:

– Notus visszatért.

Roshar szerteszét prüszköli a teáját.

– Hogy mi?

Egy szövetdarabbal felitatom arcomról a teacseppeket.

– Tényleg azt akarod, hogy elismételjem?

Hirtelen mozgásba lendül: átvág a szobán, az ajtóhoz, az ablakhoz, majd vissza a zsámolyhoz.

– Az istenek szerelmére, Sarai! Nem boríthatod rám csak így, minden figyelmeztetés nélkül. – Döbbenete mohó és tolakodó érdeklődésbe fordul át: – Mikor történt? Miért? Láttad is? Avass be a részletekbe!

A gránátalmalekvár édes savassága összehúzza a szám, miközben felelek. Épp ma reggel találkoztunk. Nem, én se tudom, miért jött vissza. Igen, atyám tud a jelenlétéről. Mi több, már ki is nevezte a királyi őrség tagjává.

– A királyi őrség tagjává? Istenem, ehhez le kell ülnöm. – Roshar leroggyan a zsámolyra, és legyezgetni kezdi magát az egyik divattervével. – Amir tudja? – Keze egy éles sóhaj kíséretében a szájához rebben. – Képzeld el azt a vérfürdőt!

Nyugtalanul háborog a gyomrom, ahogy félreteszem a tányért. Talán nem kellett volna így nekiesnem az ételnek.

– Nem – felelem –, még a mézesheteit tölti. – Jó neki, legalább világot láthat, míg én itt senyvedek, örökre a herceghez láncolva. – Biztos megértő lesz. Nagyobb gondja is van a kicsinyes bosszúnál.

Rosharról lerí, hogy mennyire nem ért egyet, mégsem erőlteti tovább a témát, amiért hálás vagyok neki.

– Hogy viseled? – Tekintete ellágyul a szemüveglencsék mögött. – Tudom, hogy évekkel ezelőtt történt, de hát…

Álnok dolog az idő. Évszakok jönnek-mennek, de mikor alig néhány órája ott álltam Déli Szél előtt, újra tizennyolc éves leánynak éreztem magam.

– Őszintén? – Fájdalmasan nyelek egyet. – Össze vagyok zavarodva. – Évekbe telt újra felépíteni az életemet, s ez idő alatt nem csupán Notust kellett meggyászolnom, de Fahimot is. Akkor döntöttem el, hogy soha többé nem leszek védtelen és kiszolgáltatott. Nem hagyom, hogy a tehetetlenség érzése eluralkodjon a szívemen.

Roshar együttérzően szorongatja az ujjaimat.

– Ez érthető. Mi több, várható. – Összeráncolja a homlokát, talán feltűnik neki, hogy mennyire reszket a kezem. – Mi a terved?

– A tervem?

– Azt hittem, már tudod, hogyan teszed el láb alól Déli Szelet.

Ajkaim halovány mosolyra húzódnak.

– Előtted nincs titok.

– Szóval hogy csinálod? Mondd már! – Egy kölyökkutya mohó lelkesedésével hajol közelebb. – Tudd, hogy bármikor szívesen segítek elföldelni.

Tudom. Értékelem is, de nem áhítom Notus halálát. Csak a szenvedését.

– Idő kell, hogy rendesen átgondoljam – felelem kitérően.

Látván, hogy máris jobb a kedélyem, Roshar egy távoli ablakhoz sétál, ahol aztán megtorpan.

– Jaj nekem! – Gyűrűje felcsillan a napfényben, ahogy a mellkasához kapja a kezét. – Sarai. Ő az! Még annál is szebb, mint ahogy emlékeztem rá. – Visszasandít a válla felett, hogy fanyar grimaszom láttán ő is elfintorodjon. – Ugyan már, édesem, neked is van szemed. Mondd meg, hogy láttál-e már nála ínycsiklandóbb férfipéldányt!

Bárhogy görcsöl is a gyomrom, valami gyengéden, de egyre sürgetőbben a belső udvarra tekintő ablakhoz vonz, ahonnét rálátni a kör alakú, csontszínű és omladozó falú építményre. A labirintus huszonöt éve vet árnyékot a palota szívére. Közvetlenül az egyezséget követően épült, amit Halim király kötött a Hegy Urával. Az életemért cserébe a mindenható isten egy erődítményt követelt, amely az örökkévalóságig képes fogva tartani egy szörnyeteget. Ezzel le is záródhatott volna a dolog.

Azután a rá következő évben megérkezett az aszály, és atyám gyanítani kezdte, hogy valami nincs rendjén. Visszatért a Syr-hegyhez, hogy magyarázatot követeljen. A Hegy Ura ekkor tárta fel előtte jóindulatának valódi árát.

Az életemért cserébe Ammara lassú sorvadásnak indul. A nyári esők többé nem itatják át a földet, nem töltik fel a tározókat, nem táplálják a gazdaságokat. Meglehet, életben maradok, de a létezésem átkos teher lesz a királyság számára. Azután pedig a huszonötödik évben a Hegy Ura visszatér, hogy elragadja az életemet.

Ahogy tekintetem a labirintus túlsó vége felé rebben, megpillantom az udvart megkerülő Notust. Keze időként szablyája markolatára téved. Szótlan tekintete folyton fürkész, sohasem nyugszik.

Évtizedenként hét férfit áldoznak a labirintusba zárt szörnyetegnek. A puszta léte istenkáromlás, mégis ki kell elégíteni mohó étvágyát, mert hiába minden igyekezet, senki sem képes megölni. Notus hat éve éppen azzal az ígérettel érkezett ide, hogy végez vele, de persze ő sem járt sikerrel. Igaz, mindmáig ő az egyetlen, aki élve kiszabadult a labirintusból. Ha innen nézzük, okkal nevezték ki az egyik őrének.

– Nézd azt a széles vállat, azokat a combokat… – Roshar összeüti velem a csípőjét. – Kicsit se bánnám, ha satuba fogná a…

– Roshar!

Éles, kotkodácsoló nevetés fogadja a kirohanásomat. Megcsóválom a fejem, és taszítok rajta egy jókorát. Ettől csak még harsányabban kacag.

Hirtelen kihúzza magát, az üveghez préseli orrát.

– Hát az? – Buzgóság itatja át a hangját. – Csak nem a herceged?

Balra kapom a tekintetem. Látom, amint Balior herceg előbukkan a palota vendégszárnyából. Ahogy belép Notus látómezejébe, Déli Szél lassít a léptein.

Egymást méregetik a ropogósra sült kőburkolat felett. Balior herceg az útvesztőre sandít, és összevonja a szemöldökét, majd odalép Notushoz. Közelebb hajolok, a forró üveghez tapasztom az arcom. Isten és herceg, hajdani szerető és majdani hitves. Kínosan hosszú ideig társalognak.

Roshar lebiggyesztett ajkakkal fordul felém:

– Egy nő, aki két férfi közt őrlődik. Azért rosszabb is van az életben.

Nem olyan biztos. Az isten, aki összetörte a szívem, és a férfi, akivel hátralévő napjaimra össze kell kötnöm az életem, akár tetszik, akár nem?

Amikor Balior herceg a labirintus boltíves bejárata felé indulna, Notus oldalra lép, és az útját állja. A fejkendő takarja Déli Szél arckifejezését, de én úgy képzelem, hogy a végletekig higgadt és tiszteletet parancsoló. A labirintusba senki sem léphet be. Ez a törvény.

Balior herceg végül feladja a próbálkozást, és visszatér a vendégszárnyba. Ellépek az ablaktól. Ha lehet, még fojtogatóbb a levegő. A falak mintha rám omlanának és maguk alá temetnének.

– Levegőre van szükségem – mormolom, ahogy az ajtó felé indulok.

– Várj! – siet utánam Roshar. – Ezt vidd magaddal.

Egy második gránátalmás süteménnyel kínál. Értetlenül kémlelem az arcát.

– Szükséged lesz rá – vigyorog.

* * *

Amir várhatóan néhány héten belül visszatér Ishmahba az újdonsült arájával.

Az időzítés nem is lehetne rosszabb. Épp elég Déli Szél visszatérése, Balior herceg érkezése és küszöbön álló halálom, nincs lelki erőm magamra venni még egy terhet. Előre rettegek, hogyan alakul majd a viszontlátás. Nem éppen békésen váltunk el. Hiába esengtem, hogy ne menjen, Amir nem hagyta magát megingatni. A vita rövid úton elfajult. Én gúnyt űztem a vezetői képességének a hiányából, ő viszont azt állította, hogy nem boldogulnék nélküle. Végül búcsú nélkül távozott. Három hónap múltán is keserű az emlék.

A palotaszolgák máris buzgón készülődnek fivérem visszatértére. Nem is csoda. Egy napon az ő fejére kerül majd a korona, és a vállára az uralkodás terhe. Nem született koronahercegnek, de hát ilyen az élet: szeszélyes és változékony, mint a futóhomok. Nem irigylem a sorsát.

Perzselő hőség állja utam, amikor kilépek az udvarra. Szolgák surrannak a különféle szárnyak közt, hurcolnak szennyessel vagy takarítószerekkel teli kosarakat. Napfény forrósítja fel a köveket a lábam alatt. A labirintus alabástromfénnyel izzik.

Kétszer is megkerülöm az építményt, de Notusnak se híre, se hamva. Lehetséges, hogy a király magához hívatta, míg ideértem Roshar műhelyéből? A labirintust csak elvétve hagyják őrizetlenül, de persze egy őrszem is áldozatul eshet a bestiának. Nem először történne meg. Notus érkezése előtt Halim király csak nagy üggyel-bajjal tudta fenntartani az útvesztő őrségét. A fenevad túlságosan is könnyen becsalogatta magához a katonákat.

Ami a labirintus ajtaját illeti: se nem agyag, se nem homok, fém vagy kő. Holdhoz vagy naphoz hasonlatos jelet véstek a lapjába, melyet középütt egy háromszög metsz ketté. Mikor a tenyerem átsiklik rajta, hűs légáram kezd dagadni a bőröm alatt.

Üdv, Sarai.

Összerezzenek és megpördülök.

– Notus?

Senki nincs itt.

Erőt vesz rajtam a nyugtalanság, ahogy sietve visszatérek hálókamrámba. Leülök az asztalomhoz, előveszem a naplóm, és felütöm a legutolsó számozott oldalon. X-ek véget nem érő sora, ami nemsokára mégis véget ér. Holnap jön a negyvenhatodik nap. Szívesem hevesen ver a gondolatra.

Az ablak felé sandítok. Napnyugta. Kések az órámról.

A déli szárny főfolyosója fényárban úszó átriumra tekint: a jókora kertre, ami a lenti első szintből szökik elő, teli kúszó lilaakácokkal, illatos babérfákkal és kavicsággyal övezett kis tavakkal. Ahogy befordulok a sarkon, már hallom is: a hegedű mélyebb regisztereinek fojtott zendülése, nyomában az emelkedő skála elmosódott hangjaival.

Torkomon akad a lélegzet, és ahogy lelassítva elérem a zeneszobát, bekémlelek a résnyire nyitott ajtón át.

Halványsárga köpenybe burkolódzó, töpörödött vénember kucorog a palota gyümölcsöskertjére tekintő ablaknál. Ibrahim, nemzedékének legnagyobb virtuóza. A lemenő nap fényében fürdik, ahogy válla és álla közé ékeli hangszerét, majd átvált az első pozícióból a harmadikra, vonójával fájdalmasan panaszos hangokat csalva elő. Mellkasomhoz préselem a tenyerem, és összeszorítom a fogam, ahogy az érzés könnyeket csal a szemembe.

Előadtam már minden létező concertót, szonátát, románcot, capricciót, partitát és versenyművet. Tökélyre fejlesztettem minden etűdöt, és kívülről fújok minden partitúrát, erre mégsem ismerek rá.

Fájdalmasan gyönyörű, és csak akkor szabadulok fel gyötrelmes igézete alól, miután eléri kiteljesedését. Megtörlöm a szemem, majd hosszan és reszketve fújom ki a levegőt. Csak azután lépek be, hogy erőt veszek magamon.

Ibrahim meleg mosollyal fogad.

– Szép napot, Sarai. – Felém gördíti kerekes székét. – Ugye egész héten szorgalmasan gyakoroltál?

Minden áldott héten ezt firtatja. Én pedig minden áldott héten ugyanazt felelem:

– Hát persze.

Nem számít, hogy évek óta nem nyúltam a hangszeremhez. Ránézni se tudok anélkül, hogy ne gondolnék Fahimra, aki ugyanúgy szerette a hegedűt, és nálam is nagyobb tehetség volt. Együtt jártunk a zeneórákra, mielőtt koronahercegi kötelességei arra kényszerítették, hogy feladja a tanulást. Rangomat tekintve talán furcsa a koncerthegedűs-karrierem, de atyám mindig arra bátorított, hogy műveljem magam a zene terén. Lehet, hogy ez segített neki abban, hogy közelebb érezze magát anyánkhoz, aki maga is mesteri szinten hegedült.

Átkelek a helyiségen, elfoglalom a széket Ibrahimmal szemközt. Megfakult zöld szőnyeg borítja a padlót, míg az egyik falon degeszre tömött polcok roskadoznak a kották súlya alatt. Egész életem lemérhetem e hely emlékeiből, és mindabból, amit itt elértem.

Négyévesen pufók kis kezembe nyomják a létező legparányibb hegedűt.

Nyolcévesen napi négy órában gyakorlom a skálákat és az etűdöket.

Tizenkét évesen debütálok az Ishmahi Szimfonikus Zenekarban.

Tizenöt évesen a hírnevem már megelőz. Ammara legfényesebb koncerttermeiben lépek fel, a Fűszerút mentén sorakozó összes nagyvárosban. Sosem látott helyeken fordulok meg, sosem látott dolgokat tapasztalok.

Tizennyolc évesen utolér a szerelem. Sosem látott lelkesedéssel gyakorlok, minden tiszta hangtól földöntúli öröm jár át.

Tizenkilenc évesen legyűr a szomorúság. Állam alá szorítom a hegedűt, mégsem árad belőle a muzsika. Elteszem a tokjába, és a szekrényem mélyére száműzöm. Lemondok róla és önmagamról.

– Sarai?

Összerezzenek. Ibrahim aggódó pillantásokkal méreget.

– Bocsásson meg, uram – szabadkozom. – Elkalandoztam. Mondott valamit?

– Azt kérdeztem, játszanál-e valamit a kedvemért. Netán a Téli altatót? – Az arcom fürkészi, bár nem tudom, mit kutat rajta. – Azt mindig is szeretted.

Kelletlenül fészkelődöm a helyemen. Igaza van. Szeretem. Szerettem.

– Most nincs kedvem játszani – felelem, ahogy minden egyes alkalommal. – Fárasztó nap áll mögöttem.

– Legalább megpróbálnád?

Esengő hangja utat talál a fülemhez. Megpróbálni… ez nem tűnik olyan veszélyesnek. Igazából ártalmatlan dolog, nem kapcsolódik hozzá semmilyen elvárás.

Ibrahimmal rendszerint azzal töltjük a zeneórát, hogy elméleti kérdésekről vitázunk. Vagy épp meghitt csendben ücsörgünk. Én tanulást színlelek, ő meg úgy tesz, mintha nem adtam volna fel a zenélést, ám olykor… olykor megkér, hogy játsszam. Mindig elutasítom. De ma ez valami új.

Megadóan bólintok, és nézem, amint Ibrahim mellém gurul, hogy felkínálja a hangszerét. Az erezett juharfa hátlapot mélyvörös lakkréteg borítja. A saját hegedűm valamivel világosabb: egységes aranyszínű, a húrtartónál némi sötét erezettel.

Alig mérem fel a hangszer ismerős súlyát, máris elszorul a torkom, és eszembe jut minden, amit legszívesebben elfelednék.

Leginkább Fahim arca, nevetéstől felcsillanó, gyöngyházfényű fogai játék közben. Majd évekkel későbbről az egykor tündöklő szempárt elhomályosító fásultság. A kelletlen csend a hajdani túláradó öröm helyén. Hálószobájának ajtaja, hűs fájára fektetett tenyerem, egymást erősítő zavarom és félelmem, amikor nem jön le reggelizni. Ami ott lappang az ajtó mögött, ami mindmáig kísért.

– Akkor hát játszol? – ösztökél Ibrahim.

Gyengéd mozdulattal elteszem a hegedűt a tokjába.

– Inkább nem.

4.

Másnap reggel kopogtatnak az ajtómon.

– Őfelségétől. – A királyi viaszpecsét még meleg, mikor átveszem a pergament a hírnök kezéből.

Balior herceg ma este velünk vacsorázik. Elvárom, hogy pontban hétkor ott légy. Ne késs.

Az ajkamba harapok, ahogy összegyűröm a pergament.

– Kérlek, tudasd a királlyal, hogy időben ott leszek. – Rácsapom az ajtót a küldönc arcára.

Némaság fészkeli be magát a szobámba, szivárog át a padlóréseken. Új visszhangot ver bennem a régi pánik.

Az ablakhoz lépek, hogy kitekintsek a Vörös Városra. Elevenen izzó fényfolt a horizonton. A homokvihar még mérföldekre jár, de máris vörös ködbe burkol mindent: ideális körülmény a setétjárók támadásához.

Leszegem tekintetem az udvarra. Egy alak mozog odalenn, a közelgő porfelhőtől máris elmosódva, méghozzá olyan könnyedséggel, ami csakis a halhatatlanok sajátja. Déli Szél persze hogy éppen itt gyakorolja a szablyaforgatást, s persze hogy derékig csupaszon. A levegő ilyenkor még csípős, felsőteste mégis csillog a verítéktől, amitől a hátához tapadnak haja hosszú, fekete csigái. Bevallom, még nem találkoztam senkivel, aki így értett volna a kardforgatáshoz. A szablya ugyanazt jelenti a számára, mint nekem egykor a hegedű. Elnézem hullámzó izmait, ahogy lesújt láthatatlan ellenfelére, és forróságtól ég az arcom. Lehet, hogy gyűlölöm ezt a halhatatlant, de nem vagyok halott – egyelőre még.

Kényszerítem magam, hogy elforduljak, legyen bármily igézetes is a látvány. Ishmah szólít. Nem vesztegethetem az időt.

Miután vállamra kerítem a köpenyt, sietve aláereszkedem a lépcsősorokon, hogy egy kevéssé ismert folyosón át elérjem a kisebb nyugati kaput. Bakfisként sokszor kisurrantam a városba, ha túlságosan terhesnek éreztem atyám elvárásait. Órákat töltöttem odakint, felfedeztem a díszes kerteket és a bazár girbegurba sikátorait. Mikor atyám tudomást szerzett engedetlenségemről, lezáratta a kapukat, és megtiltotta, hogy kísérő nélkül a városba lépjek. Megtorlásként lefizettem a kapuőreit.

– Felség! – Egy Mohan nevű középkorú őr fejet hajt előttem. Fiatalabb társa, Emin sugárzóan mosolyog.

Öt aranypénzt pottyantok mindkettőjük markába.

– Úgy két órán belül visszatérek. – Klink, klink. – Ha atyám érdeklődne utánam – klink –, tudjátok, mit mondjatok.

Mohan megvillantja fogsorát, amint öklébe zárja az aranyat. Emint is látványosan jobb kedvre deríti megtömött zsebe.

– Felséged visszavonult olvasni az egyik kertbe, és meghagyta, hogy ne zavarják.

Jól kitanítottam őket.

Nem telik sok időbe elérni a Régi Negyedet. Lehajtott fejjel, kámzsám sötétjébe rejtett arccal veszem be magam a lüktetően eleven bazárba, és kikerülöm a gazdák piacterét, ahol egymás hegyén-hátán állnak a kocsik és taligák, mint gyerekjátékok egy ládában. Hagyma, fokhagyma és bors aromája szüremlik át az örvénylő tömegen, egyesülve a pecsenye ínycsiklandó illatával.

Hanem a termés évről évre rosszabb, az üszög rányomja bélyegét. A gabonaszemek aszottak, a gyümölcs ritka és százszor átválogatott. A gazdák hosszú mérföldeket kénytelenek vándorolni a legközelebbi oázisig, amely mind kevesebb vizet ad. Már korántsem eleget a város fenntartásához. Mégis megtesszük, amit tudunk.

A sikátor vége felé egy elárusítóbódé vonja magára a figyelmem. Megtorpanok, és a döbbenettől földbe gyökeredzik a lábam. Egy asszony ücsörög csokorba szedett fekete íriszei mögött, békésen rágódik egy szem ütődött barackon. A szirmok olyan sötétek, akár a kútmély vize. A tiltott virág.

Halim király évtizedekkel korábban száműzte Ishmahból a fekete íriszt. Soká tartott, de alapos munkát végzett. Minden szürkületkor kiszaggatták a hajtásokat a virágágyásokból, a kertekből, még a konyhaablakok párkányára állított cserepekből is, miközben végérvényesen megtiltották a virág behozatalát. Akinek a birtokában fekete íriszt találnak, halállal lakol a törvényszegésért.

Mert a Hegy Ura szerint ettől fogok meghalni. Ammara imádott virágának tövisszúrásától.

Ami azonban felvet egy égető kérdést: ennek az asszonynak hogyan sikerült becsempésznie a halálos virágokat? Körülnézek. Nem úgy tűnik, mintha bárki törődne velük, vagy akár csak észrevenné őket. Az asszony törvényt szeg, mégsem vágyom a halálára. Egyre nehezebb megélni a kiaszott földből. Különben is, amíg nem érintem meg a virágot, biztonságban vagyok.

Egy távolabbi taliga választékát böngészem át. Ez a kereskedő egyebek között vert rézből és ezüstből készült nyakláncokat árul. A homlokom ráncolom, ahogy ujjammal megérintek egy rubinberakásos kis tükröt. Biztos vagyok abban, hogy valami mozgást érzékelek a foncsoron. Ahogy közelebb hajolok, megdermed a kezem.

Nem kell látnom Déli Szelet, hogy érezzem a jelenlétét. Forró felhőként, a só és a felhevült kő illatával telepszik a tarkómra. Váratlan fájdalomtól csikorgatom a fogam. Zsigeri emlékeket éleszt ez az illat.

– Hiába is próbálsz észrevétlen maradni – vetem oda gúnyosan a szavakat.

– Atyád tudja, hogy idekint vagy? – Mély és fojtott hangja inkább csak lüktető fuvallat.

– Ismered Halim királyt. – Igyekszem úrrá lenni szapora szívverésemen, ahogy tovább méricskélem a kalmár portékáját. – Szerintem magadtól is tudod a választ.

Notus belép a látómezőmbe. Termetes, széles, zömök férfi, aki hasonló magasságunk dacára uralja egész környezetét. Bosszant, hogy még mindig ekkora hatással van rám. Olyan mélyre temetem az érzést, amennyire csak tudom, amíg végül porrá nem tiporhatom a sarkammal.

– Az őrök az életükkel játszanak, ha kísérő nélkül kiengednek a városba – jegyzi meg rosszallóan. – Ez nem tréfa.

Az ínyemhez préselem a nyelvem. Úgy látszik, már az arany sem szavatolja az őrök diszkrécióját.

– Sarai Al-Khatib hercegnő vagyok – jelentem ki dölyfösen, miközben felkapom az asztalról a tükröt, amely megcsillan a napfényben. – Oda megyek, ahová csak nekem tetszik.

– Kétségtelen, hogy a rangod jár bizonyos előjogokkal, ugyanakkor tudnod kell, mekkora veszélynek teszed ki magad, Sarai…

Élesen felé kapom a fejem.

– Mi ez a bizalmaskodás, uram?

Nem hinném, hogy levegőt venne. Igaz, nekem se megy.

Kiszámított mozdulattal és féltő gonddal helyezem vissza a tükröt az asztalra. Úgy érzem, mintha égetett téglákból lenne kirakva a gerincem és megkövülne az elmém. Mindez a sebzett szívem miatt. Hallom, ahogy felsír bordáim ketrecében, mert a halhatatlant látni annyi, mint emlékezni mindarra, amit elveszítettem. Valaha azt hittem, elég vagyok Déli Szélnek. Az biztos, hogy én beértem vele, de most már csak a miért érdekel. Miért nem voltam elég neki? Túl forrófejűnek, túl becsvágyónak, túl büszkének talált volna?

Notus végül engedelmesen fejet hajt.

– Bocsáss meg, Sarai hercegnő.

Váratlan szomorúságtól szorul el a torkom. Voltak idők, amikor mindenki Sarai hercegnőnek szólított, csak ő nem.

– Árnyékként követsz – préselem ki magamból. – Miért?

Egy gabonáshordót cipelő asszonyság bevág közénk, ahogy megpróbál átfurakodni a kaotikusan nyüzsgő piacon. Déli Szél oldalra lép, hogy áteressze.

– Atyád kért arra, hogy tartsam rajtad a szemem.

– Ez az egyetlen oka, hogy itt vagy?

Notus nem felel, amitől elnehezül a szívem. Hallgatása minden szónál árulkodóbb.

Faképnél hagyom, hogy mélyebben belevessem magam a bazár forgatagába. Lassan kezdődik a mesemondó órája. Nyomorúságom sarkában ott lohol a harag: hogy mer nekem veszélyről papolni? Mintha ugyan tudná, hogy milyen magasak és nyomasztóak tudnak lenni a palota falai!

Notus nem tágít, könnyedén átfurakszik a tömegen. Elhaladunk néhány asszony mellett, akik nagy dézsákban kelméket festenek.

– Van önálló véleményed is – kérdezem kihívóan –, vagy mindig a királyét szajkózod?

– A biztonságod elsődleges kérdés a király számára.

Felhorkanok, és kikerülök egy alultáplált kutyát, ahogy két épület között befordulok egy békésebb mellékutcába.

– Mily ironikus.

– Ezt pontosan mire érted?

– Ha atyám egy kicsit is törődne a biztonságommal, minél távolabb tartana tőled.

Notus elereszti füle mellett a nyilvánvaló sértést, és színtelen hangon csak ennyit felel:

– Nem könnyíted meg a dolgomat, ha kiteszed magad a veszélynek. Azt hiszed, ez a köpeny megakadályoz abban bárkit is, hogy felismerjen? Hogy bántson?

Kiteszem magam a veszélynek? Lótúró habbal!

– A Régi Negyed a főváros legbiztonságosabb része, és még ha felismernének is, senki nem merészelne kezet emelni rám. Mindenkinek elemi érdeke, hogy megóvja a hely jóhírét. – Elvégre Ishmah egész Ammara kereskedelmi központja. A kimerülőfélben lévő források miatt a lakói mind inkább rászorulnak a távoli falvak árucikkeire, a bűnözés pedig óhatatlanul is rosszat tenne az üzletnek. Senki nem kockáztatná a megélhetését csupán azért, hogy bánthasson.

– Korántsem olyan biztonságos, mint hiszed. – Beékelődik mellém, öles testével emel torlaszt a járókelők hömpölygő árja előtt. Erre is emlékszem: ahogy a testünk követi a másik minden rezdülését. – Egyre több a bejelentés. Csak ezen a héten két nőnek is nyoma veszett. A múlt hónapban egy fiatal férfit megcsonkítva találtak az egyik közben, és a dolog setétjárókra utal.

Sötét energia pezseg a véremben, lüktet kiélesedő haragomtól.

– Éppen ma…

Megpördülök. Notus csak fürge reflexeinek köszönheti, hogy nem ütközik nekem.

– Fejezd ezt be! – sziszegek. – Rám akarsz ijeszteni, de hiába töröd magad. Ez az én otthonom, az én királyságom. Te a legjobb esetben is csak megtűrt vendég vagy itt.

Notus dacos pillantással mered rám, barna szemével áthatóan méreget fejkendője mögül. Egy érzelem szikrázik fel, majd huny ki benne. Fájdalom, ha nem tévedek nagyot.

– Hadd fogalmazzak egyértelműen. – Oldalt lépek, hogy egy fiatal anya elsiethessen mellettem két pólyás gyermekével a karján. – Ishmah falai közt nincsenek setétjárók. Ide nem tudnak betörni, és nem hagyjuk, hogy félelmet ébresszenek bennünk.

Gyorsulnak lépteim, ahogy tovább igyekszem utat vágni magamnak a tömegben. Már nem kerülöm ki illedelmesen a szemben érkezőket, kíméletlenül félrelököm utamból a kisebbeket és a gyengébbeket, könyökömmel török utat a pamut- és gyapjúvégeket hurcoló asszonyok között. Notus mindvégig a sarkamban lohol, nemkívánatos árnyékként tapad rám.

– Tájékoztatod a királyt a kiruccanásomról? – kiáltok vissza a vállam felett, amint befordulok egy újabb közbe. Notus bosszantó könnyedséggel tartja velem a lépést.

– Az attól függ. – Egy csöppet sem zihál. – Tovább dacolsz az akaratával, és folytatod a kiruccanásaid?

– Azt teszem, ami nekem tetszik.

– Akkor nem tehetek mást, tudatnom kell vele a hollétedet.

Ott tartok, hogy szíves-örömest lemondanék a társaságáról, akár szól atyámnak, akár nem. A sárgára festett ajtó a sikátor végében hívogató látvány. Már szaladnék is felé, amikor Notus elkapja a karom.

– Hová indulsz? – tudakolja.

Bármily erőteljes is a szorítása, ujjai épp csak annyira feszülnek a karomra, hogy feltartóztassanak.

– Eressz el! – csattanok fel. – Lekésem a mesét.

– Mesét?

Kiszabadítom magam. Szívesen tudatom vele vajon, hogy egy nagyanyó térdén ülve meséket szoktam hallgatni? Egy csöppet sem, de másképp nem szabadulok tőle.

– Eljárok egy mesemondóhoz. Akkor kezdődött, amikor… – Megrázom a fejem. Inkább nem említem meg Fahim halálát. – Ártatlan szórakozás, csak egy alomnyi utcakölyök hallgatja, hogy miket mesél egy aszott vénasszony. Ha atyám szolgálatára akarsz lenni, tedd magad hasznossá, és állj őrt.

Notus leplezetlen bizalmatlansággal méregeti a viharvert ajtót. Fejkendője meglazul, és ahogy visszatűri a helyére, fekete tincsei kikandikálnak a szövet mögül.

– Inkább bekísérnélek, hátha valaki fenyegetést jelent rád nézve.

Felhorkanok.

– Ezek kiskölykök, Notus. Kutya bajom se lesz.

Csak bámul rám meredten.

– Komolyan beszélek.

– Akárcsak én. Itt senki sem tudja, hogy ki vagyok, és azt akarom, hogy ez így is maradjon. Te meg idekint. – Sarkon fordulok, és besurranok, hálásan a sötétért, ami lehűti fortyogó indulatomat. Csendesen letelepszem a szoba végében. Haneen már elkezdte továbbszőni a meséjét. Remélhetőleg nem sokról maradtam le.

Aziza felkapta a tunikáját, és sietve magára rángatta, hogy leplezze mezítelenségét.

Omar értetlenül meredt rá.

– De hiszen te nő vagy!

Aziza dacosan felszegte az állát. Igen, nő volt, aki férfinak adta ki magát a királyság seregében. Amiért halálbüntetés járt.

– Akkor most mi lesz? Beárulsz?

– Tudod, hogy nem tehetek mást.

Aziza megvetően lebiggyesztette az ajkát.

– A legutóbbi csatában otthagytad volna a fogad, ha én nem vagyok. – Az első hetekben Aziza abban sem volt biztos, hogy megbirkózik a kiképzéssel, de gyorsan tanult és keményen igyekezett, míg mások megpihentek a babérjaikon. Nem akart beletörődni a kudarcba.

Omar óvakodva körülnézett, mintha csak most tudatosult volna benne, hogy milyen messze vetődtek a többiektől. Aziza a közeli szikla felé sandított, ahol a kardját hagyta. Omar felfigyelt a pillantására.

Némelyik gyermek ijedten levegő után kap. Alamuszi mosoly terül el az arcomon, ahogy közelebb hajolok, és látom a felcsillanó cinkosságot az öregasszony opálos szemében.

– Ne tedd! – figyelmeztette Omar, miközben a kardja után nyúlt.

Miután hónapok óta vállvetve harcoltak, Azizát mélyen elkeserítette Omar bizalmatlansága.

– Akkor hát végezz velem… – suttogta.

Omar a homlokát ráncolta, de nem lépett közelebb. Talán arra a csatára gondolt, amelyben Aziza megmentette az életét.

– Miért választja egy nő önként a katonaéletet?

– A nagyapám helyett vonultam be. Ő nem élte volna túl a háborút.

Omar jó ideig hallgatott, és a folyót fürkészte. Végül így szólt:

– S ha ez napvilágra kerül? Engem is kapcsolatba hozhatnak ezzel a csalással. És akkor rám is biztos halál vár.

– Úgy hát mindenáron meg kell őriznünk a titkunkat.

Miután Haneen abbahagyja, a gyerekek kezdenek kisorjázni, miközben izgatottan csacsognak és a folytatás várható izgalmait taglalják. Észreveszem az ajtónál Notust, egészen beleolvad az árnyékok közé. Összepréselem az ajkamat, ahogy kimért léptekkel felé indulok.

– Mondtam, hogy odakint várj.

Déli Szél felméri a helyiséget. Gyéren berendezett, szegényes. A vén mesemondó kis zsámolyán kucorog, és felénk fordítja fejét. Bárhogy is igyekszem az ajtó felé terelni, Notus nem moccan.

– Ide jössz, amikor kiszöksz a palotából? – tudakolja.

Megállom, hogy ne üssem pofon. Ezzel az erővel azt is szétkürtölhetné, hogy Ammara hercegnője vagyok. Mikor a mesemondóra sandítok, látom az ajkán az árulkodó mosolyt.

– Kifelé! – mordulok fel. – Mozgás.

Notus hagyja magát az utcára terelni, bár nem ringatom magam abba a tévhitbe, hogy képes vagyok hatni rá. Amint nekivágunk a palotába visszavezető útnak, ércesen kongó hang zengi be a várost. A vészharang. Három kongatás közelgő homokvihart jelez. Öt a setétjárók fenyegetését.

Kettő, három… A kolompolás abbamarad.

Hihetetlen, hogy mily gyorsan kiürülnek az utcák. Pillanatokon belül kettesben maradunk Notusszal a sikátorban. Rám néz. Ránézek.

– Vissza kell mennünk.

Mintha ugyan nem tudnám! A legrövidebb úton vágunk át a bazáron, így hamar elérjük a Király útját. Erősödik a szél. Perzselő forróság süvít az utcákon, kapaszkodik a ruhámba, tépdesi köpenyem csuklyáját. Kisvártatva felbukkan előttünk a palota kapuja.

Notus persze tapodtat se tágít mellőlem. Haragos pillantással fordulok felé:

– A harangszó nem annak a jele, hogy biztosítanod kéne a várost?

Rezzenéstelen arccal állja a tekintetemet.

– Úgy is lesz, mihelyt biztonságban visszaértél a palotába. Halim király nem akarja, hogy bármi bajod essen, főként azok után, ami a fivéreddel történt. – Túlságosan is csendesek, ezek a szavak. – Fogadd részvétemet…

Kővé dermedek.

– Hát ezért jöttél vissza? Hogy részvétedet nyilvánítsd olyasvalamiért, aminek semmi köze hozzád? – Érzem, ahogy felemelkedik köztünk a fal, egyik porladó tégla a másik után. – Fahim már öt éve meghalt.

S te nem voltál itt, teszem hozzá gondolatban. Fojtogatnak a szavak, mégsem merem kimondani őket.

Déli Szél úgy meredt a földre, mintha az élete múlna rajta.

– Nem tudtam róla. Mélyen elszomorított a hír. Élveztem a fivéred társaságát, bármily rövid ideig ismertem is.

Még valami, amit igyekszem feledni: Notus és Fahim, ahogy verítéktől fénylő testtel a bajvívást gyakorolja. A bátyám mindig is kitűnt a kardvívásban, de persze Déli Szél egészen más súlycsoportba tartozik. Gyanítom, hogy néha szándékosan hagyta nyerni Fahimot.

– Rettenetes, hogy ilyen fiatalon elragadta az a vadászbaleset. Őszinte részvétem.

Vadászbaleset. Ez a hivatalos magyarázat, amit Halim király adott Ammara népének. Távolabb nem is állhatna az igazságtól.

– A fivéred jó ember volt – teszi hozzá Notus.

Téved. Fahim nem csupán jó ember volt, hanem a legjobb ember.

– Miért jöttél vissza? – Megremeg a hangom, és félek, hogy ezer szilánkra hasad szét, ha engedem. Megfogadtam, hogy soha többé nem adom jelét gyengeségnek, mégis súlyos teherként telepszik vállamra a múlt. Görcsös igyekezettel, hogy soha ne merüljön feledésbe.

Valami megváltozik Notus tekintetében. Megrémít a kilátás, hogy feltépi bennem ezt az eleven sebet, és én láthatatlanul elvérzek.

Sietve, zihálva, elszoruló torokkal félrefordulok. Bármilyen érzelmet tanúsít is felém, nem akarok tudni róla.

– Sarai…

– Mindegy. Már úgysem számít. – Szívem kalapál a türelmetlen igyekezettől, hogy kereket oldjak. – Mondj a királynak, amit akarsz. Mit sem változtat azon, amit úgyis tudok: hogy csupán egy hűséges öleb vagy, híján minden önálló gondolatnak vagy saját akaraterőnek.

Amikor belépek a palota kapuján, Déli Szél nem követ.

5.

– S
arai Al-Khatib hercegnő!

Az étkező két ajtószárnya egyszerre tárul fel, hogy előtűnjék a hosszú asztal és a fojtott gyertyafényben csillogó számtalan ezüst evőeszköz. Halim király és Balior herceg már megérkezett, utóbbi felállva fogadja beléptemet. A herceg kivarrott nyakú, haloványszürke köntöst visel, hozzá illő fejkendővel. Atyám úgy rendelkezett, hogy öltözzek vörösbe, ami Um Salim nemzeti színe, így hát a kelme, amelyet magamon viselek, skarlátszínű, mély, akár az alvadt vér.

– Sarai hercegnő! – A herceg mélyen meghajol, egy mahagónibarna hajfürtje a szemébe hull.

Üdvözlésképp meghajtom az állam.

– Balior herceg…

Atyám felém villantja rosszalló tekintetét. Ne okozz csalódást, figyelmeztet. Magamban óriásit sóhajtok.

– Örülök, hogy ma este csatlakozik hozzánk – sikerül kipréselnem magamból. – Remélem, kedvére való lesz az étel.

– Ó, minden bizonnyal. – A herceg egy óvatos mosollyal elkapja a tekintetemet. – Ámbár megvallom, sokkal inkább éhezem az ön társaságára.

Mosolyom megkeseredik, mielőtt alkalmam lenne felragyogtatni.

– Úgy hát remélem, nem okozok majd csalódást. – Bárhogy is igyekszem társasági kellemmel viselkedni, képtelen vagyok kiverni a fejemből a Notusszal történt bosszantó találkozásomat. Még most is forr tőle a vérem.

Egy kurta biccentést követően átkelek a helyiségen, ügyet sem vetve a falak mentén felsorakozott katonákra. A harang elüti a hét órát, amikor letelepszem a párnázott székre. Épp időben jöttem, ahogy ígértem.

Az asztalfőn ülő Halim király mintha beleolvadna a félhomályba. Lila köntöse megereszkedett bőrként lóg a karján. Fájdalmas látvány, pedig még a hetvenedik évét sem töltötte be. Legutóbbi betegsége nagyon megviselte. Hónapokig nyomta az ágyat, és az egész tüdeje feltelt vízzel. Dacára a királyi orvosok igyekezetének, ereje azóta is tovább fogyatkozik. Látom, milyen kimerítő számára a puszta jelenlét, és félek, hogy ezzel is csak ront az állapotán.

Atyám persze egy közönyös legyintéssel elhessegetné az aggodalmamat, amennyiben hangot adnék neki, kivált a herceg előtt. Így hát én is félresöpröm a nyugtalanságomat, és a feladatra összpontosítok, míg a szolgák nekiállnak a vacsora szervírozásának. Balior herceg. Harminckét esztendős. Oman király legidősebb sarja. S amennyiben a tárgyalások jól alakulnak, hamarosan: a jegyesem.

Voltak idők, amikor küzdöttem a sorsom ellen, de meg kell hoznom ezt az áldozatot. Ammarának szüksége lesz Um Salim hatalmas hadseregére és gazdag, termékeny földjére. Mire eltávozom, addigra remélhetőleg kellőképp szoros köteléket kovácsolok Balior herceggel, hogy mindent elkövessen otthonom és népem védelmére.

Halim király a késével belevág a fűszeres báránysültbe.

– Úgy hallom, képzett lovas, Balior herceg.

Vendégünk szórakozottnak tűnik. Mi több, félénknek.

– Odáig azért nem mennék, hogy képzettnek tartsam magam, noha gyerekkorom óta lovagolok. Atyámmal sokszor napokon át jártuk a hegyeket. Kincsként őrzöm ezeket az emlékeket.

Lám, lám. Egy alázatos herceg.

– Nem tudom, hallott-e róla, Balior herceg, de a sivatagnak ezen az oldalán, Ishmahban élnek a legtüzesebb paripák. – Atyám fogai közé ékel egy húsfalatot. – Sehol sem talál náluk sebesebbet.

Ezzel egy csapásra leköti a herceg figyelmét.

– Az udvarban tenyésztik őket?

– Úgy ám – büszkélkedik Halim király. – Kicsi, de életerős állomány.

Balior herceg a szájába vesz egy kanálnyi datolyás rizst. A mozdulat magára vonja a figyelmemet, látom elővillanó rózsaszín nyelvét. Mikor elcsípi a tekintetem, gyorsan elkapom a pillantásomat, nehogy még tolakodásnak vegye.

Egy pillanat múltán megköszörüli a torkát.

– Szívesen vetnék egy pillantást a ménesre. Um Salimban saját istállóm van. Ha lezárjuk a tárgyalásokat, talán keresztezhetnénk a két fajtát.

– Keresztezni őket? – borzad el Halim király. – Szó sem lehet róla. Meg kell őrizni a vérvonal tisztaságát.

Az egyik szolgánk újra megtölti a herceg boroskupáját, majd visszavonul a fal mellé.

– Bocsássa meg a tudatlanságomat, felség. – Balior herceg hangja hűsítő balzsam. Ki akarja oltani a szikrát, mielőtt még valami lángra kap. – Csupán azt gondoltam, hogy ez mindkettőnknek előnyös lenne. A mi lovaink ereje, párosítva az itteniek fürgeségével… Képzelje csak el azt a nemes teremtményt!

Valóban igéző kép. Mi baj lehet belőle? Atyám persze gyűlöl minden változást.

– Meglehet – ismeri el vonakodva.

– Hát ön, Sarai hercegnő? – fordítja felém kíváncsi pillantását Balior herceg. – Mit gondol erről az elképzelésről?

Hátrahőkölök a váratlanul rám irányuló figyelemtől. Nincs időm megválogatni a szavakat, hogy emészthetőbbé tegyem a mondandómat.

– Vajmi keveset tudok a lótenyésztésről, ezért nincs sok értelme kikérni a véleményemet.

Ezzel láthatóan csak felszítom a herceg érdeklődését.

– Azért csak konyít a lovakhoz…

Nem sandítok Halim királyra, bár magamon érzem perzselő tekintetét, amivel alighanem arra int, hogy tartsam a szám.

– Valamelyest igen. Édesanyám is kedvelte őket, legalábbis úgy hírlik. – Még ennyi idő után is fájó rá emlékezni. – Neki nagyobb hasznát venné, mint nekem.

Balior herceg hirtelen megdermed, amint ráeszmél a ballépésére.

– Elnézését kérem. – Halim királyhoz fordul, akinek az arca áthatolhatatlan pajzs. – Nem állt szándékomban megbolygatni e gyötrelmes emlékeket, felség. Bocsássa meg a tapintatlanságomat.

Nálam jobban senkit nem lep meg, amikor a király engedékenyen legyint. A gesztus nyilván a kivételes körülményeknek szól.

Gyermekként sokszor nyaggattam, hogy meséljem anyámról – a haja színéről, a bőre illatáról, arról, hogy mit szeretett a legjobban –, de ő következetesen megtagadott tőlem bármilyen apró részletet. Amir szerint félig-meddig ő is belepusztult anyám elvesztésébe, mert úgy szerette őt, mint a nap a földet. Meghasad a szívem a gondolatra.

Ahogy a villámra szúrok egy falat sárgarépát, szemem sarkában mintha egy árnyalak mozdulna. Kiürül az elmém. Nem is értem, hogyan hunyhattam szemet Déli Szél jelenléte felett. Jobban ismerem az alakját, mint bárki másét.

Indigókék köntösben és okker fejkendőben, rezzenéstelenül áll a falnál. A mellkasára tűzött kis sárgaréz dísz azonosítja a királyi őrség tagjaként. Mikor sötét tekintete találkozik az enyémmel, mintha üregessé válna a mellkasom.

– …amellett igazi hegedűvirtuóz.

Elszakadok Notustól, és meglepetten fordulok atyámhoz. Várakozással telve, felvont szemöldökkel méreget.

– Játszik még? – Balior herceg a boroskupája felett tanulmányoz.

Komoly erőfeszítés az indigókék istenség helyett a társalgásra összpontosítani. Igazi hegedűvirtuóz… Atyám képes volt ezt mondani? Igen, megfordultam Ammara legpatinásabb koncerttermeiben, és a legjobb szimfonikus zenekarokkal utaztam be a királyságot, de még sosem hallottam, hogy ezzel büszkélkedett volna.

Meglepő higgadtsággal válaszolok Balior herceg érdeklődésére:

– Már évek óta nem.

– Igazán kár. – Iszik egy újabb kortyot. Vörös cseppektől fénylik az ajka. – Megkérdezhetem, miért hagyta abba?

Összeszorul a mellkasom, mintha pántok feszülnének rajta. A herceg nem is sejti, milyen fájdalmat ébreszt bennem az ártatlan érdeklődése. Senki sem készített fel rá, hogy amikor a szeretteink meghalnak, egy részünk velük együtt száll a sírba.

– Elvesztettem az érdeklődésemet – mormolom.

Balior herceg tovább fürkészi az arcomat. Kíváncsisága riadt védekezésre sarkall. Kényszeredetten elmosolyodom.

– Bevallom, már azelőtt tudtam a zenei tehetségéről, hogy megismerkedtünk volna – siet hozzátenni a herceg. – Édesanyámnak egyszer sikerült jegyet szereznie az egyik koncertjére. Úgy volt, hogy Jerashi hegedűversenyét adja elő Nemzeti Filharmonikus Zenekarunkkal.

Akkoriban hetente öt estén játszottam. Ibrahim arra bátorított, hogy ismerjem meg az Ammara határán túli lehetőségeket, sőt induljak el a versenyeken. Erre született, érvelt atyámnak. A tehetséget nem lehet elfojtani.

Igazán kár, hogy az Um Salimmal folytatott tárgyalások politikai nézeteltérésekbe torkolltak, Halim király pedig nem az az ember, aki a kedvemért sutba vágná a meggyőződését. Sosem tudta meg, mennyire összetörte a szívem, amikor megfosztott az érvényesülés esélyétől. Egy hónapon át minden este úgy sírtam álomba magam.

– Feszültséggel teli időszak volt ez a királyságaink életében, és atyám úgy gondolta, jobban teszem, ha Ammara határain belül maradok.

Balior herceg feszengve megköszörüli a torkát, majd belekortyol a borába. Ahogy leteszem saját kupámat, bizsergő bőrömön érzem Déli Szél átható figyelmét. Halim király úgy néz rám, mintha megháborodtam volna.

– Bocsásson meg a lányomnak – préseli ki magából. – Elég élénk a… képzelőereje.

Keserűen lebiggyesztem az ajkam.

– Csak azt fejtegetem Balior hercegnek, hogy miért nem léphettem fel náluk.

– Elég legyen, Sarai. Ha érdekel a véleményed, majd kikérem. Foglalkozz inkább az evéssel, mielőtt tönkretennéd az egész esténket.