Luuk van Middelaar

Rögtönzés

és ellenpont

Új politika Európa színpadán

Budapest, 2023

Impresszum

A fordítás alapjául szolgáló eredeti kiadás:
Luuk van Middelaar: Improvisatie & Oppositie: de nieuwe politiek van Europa
© Luuk van Middelaar, 2017, 2019
A magyar kiadás az eredeti mű kiadójával, a Historische Uitgeverijjel történt megegyezés alapján készült.

Magyar kiadás:
Luuk van Middelaar: Rögtönzés és ellenpont. Új politika Európa színpadán
© MCC Press Kft., Budapest, 2023
© Bérczes Tibor – Soós Krisztina, 2023

Fordította: Bérczes Tibor – Soós Krisztina
Lektorálta: Havasi Benigna
Szerkesztette: Szendi Nóra

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás jogát, az egyes fejezetekre is.

The publisher gratefully acknowledges the support of the Dutch Foundation for Literature.

ISBN 978-963-644-027-5 (print)
ISBN 978-963-644-028-2 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.
www.mccpress.hu
Felelős vezető: Novák Tamás
Felelős szerkesztő: Pál Zsombor Szabolcs
Korrektúra: Szeles Dorottya
Borítóterv: Faniszló Ádám

Elektronikus verzió v1.0
Készítette: Hári Péter/ElektroPress

Tartalom

Előszó

Köszönetnyilvánítás

A szereplők

Prológus

I. Felvonások és jelenetek

1. Rögtönzés: az euróválság

2. Tárgyalás: az ukrán válság

3. Meghúzni a határokat: a menekültválság

4. A felkelés: az atlanti válság

Közjáték: cselekedni az időben

II. Színház

5. Két alapelv

6. Rendezők és színészek

7. Az ellenzék színre lép

Epilógus

Előszó

Először eljátszom,

és majd később megmondom, mi az.

Miles Davis

A béke és jólét jegyében eltelt elmúlt hetven évben az Európában zajló politikai viták a gazdasági növekedés és az elosztás, a gondoskodás és az oktatás, a szabadságjogok és az identitások kérdéseiről folytak. Sokkal kevesebbet beszéltünk az államról és annak hatalmáról, a stratégiáról és a háborúról, a biztonságról és a határokról, a polgári ethoszról és a különvéleményhez való jogról. Nem foglalkoztunk a szabad társadalomról szóló misztériumjáték feltételeivel. Pedig egy sor, a világ más részein zajló (polgár)háború, diktatúra és katonai konfliktus minden további nélkül emlékeztethetett volna bennünket arra, hogy az Európában virágzó demokratikus paradicsom korántsem magától értetődő. Ám mi kiválóan megtaláltuk azokat az érveket, amelyekkel e figyelmeztető jeleket elhessegethettük magunktól: a világ többi része még nem érte el a mi civilizációs szintünket, az afrikaiak, az arabok, a kínaiak vagy az indiaiak még épp csak elindultak az odavezető úton, s még a történelemben élnek, miközben mi már elértük a világtörténelem végét. Aztán jöttek a válságok, instabillá vált az euró, Ukrajnát támadás érte, reményvesztett emberek hatalmas tömegei indultak meg Európa felé, Washingtonban pedig Trump elnök egyszer csak kihúzta a talajt az európai kontinens biztonsága alól, amelyet addig az amerikaiak szavatoltak. Hirtelen rá kellett döbbennünk, hogy a rend, amelyben élünk, törékeny, a jövőnk pedig nem feltétlen terülj, terülj asztalkám, tehát a politika igenis számít: „A politika visszatért Európába, ismét történelmet írunk.”
1
Jelenleg a harc és a versengés, a hatalom és ellenhatalom világában élünk: a rövid idő alatt szerzett keserű tapasztalatokból kénytelenek voltunk arra a következtetésre jutni, hogy újra be kell tájolnunk magunkat.

Az európai politikusok küszködnek azzal, hogy ebben a helyzetben (ismét) megtalálják a megfelelő nyelvet és gesztusokat. Az európai együttműködési modell történelmileg a politika kiiktatására épül. A brüsszeli intézmények, munkamódszerek és gondolkodásmód mind azt célozzák, hogy egy szabályok alkotta háló révén gúzsba kössék és elfojtsák a politika motiválta szenvedélyeket, azaz depolitizáljanak. Ez a hozzáállás hasznos, amikor piacot kell építeni, de mihelyst cselekedni kell, elégtelennek bizonyul, amint azt a 2010-es euróválság óta nap mint nap kénytelenek vagyunk megállapítani. Komolyabb fenyegetés, közvetlen veszély vagy előre nem látott fordulatok esetén ugyanis más politikai képességekre van szükség, gyorsaságra és tetterőre, megfelelő helyzetfelmérésre, látható gesztusokra és olyan szavakra, amelyeknek súlyuk van – egyszóval: vezetési képességekre. A közelmúltban lezajlott események nyomása alatt, gyakran legmélyebb meggyőződésük ellenében az európai vezetők – Berlinben, Párizsban, Brüsszelben, Hágában és másutt is – az unió megmentése érdekében rögtönözve keresték, milyen is lehetne az új európai politika. A folyamat korántsem volt zökkenőmentes, és a próbálkozásokat kudarcok, illetve parázs viták kísérték, a csalódott választók pedig csak azt látták, ahogy a jövőről szóló különböző víziók csatáznak egymással. A brüsszeli szabálygyártó gépezetnek át kellett adnia a helyét egy, az egész uniót magába foglaló színpadon zajló politikai drámának. Tíz év rögtönzés után itt az ideje, hogy egyértelműen és világosan megbeszéljük, mi az, amit láttunk.

Hogy értelmezni tudjuk a múltat, megértsük a mára kialakult helyzet lényegét, és fel tudjunk készülni a közeljövő fejleményeire, jelen kötet feltárja a rögtönzés és az ellenpontok történetét, vagyis azokat a vonalakat, amelyek mentén mind a politikusok, mind a közönség számára jól érthetővé válik Európa közelmúltjának politikai metamorfózisa és annak következményei. Leírásomban gyakran használok színházi metaforákat; ez nemcsak abban segít, hogy értelmezni tudjuk a politikai szereplők tetteit és szavait, hanem abban is, hogy be lehessen mutatni, mondhatni, színre lehessen vinni a választóközönség várakozásait és csalódásait. A nézőknek túl sokáig kellett keresgélniük, hogy kiderítsék, tulajdonképp hol is lép fel „Európa”, időközben viszont választókként egyre jobban érvényesíteni tudták akaratukat, és élvezhették azokat – az európai és a nemzeti választásokon – adódó pillanatokat, amikor hallathatták a hangjukat, és elvben akár még a szereplőgárda helyére is léphettek. Részvételük létfontosságú most, amikor az európai politika kilép a kulisszák mögül, és a cselekmény a rivaldafényben játszódik.

Pontosan tíz évvel ezelőtt adtam közre Valahogy Európába című könyvemet. Tekinthetünk úgy erre a kötetre, mint annak a folytatására? Igen, mert a Valahogy Európába fektette le az alapokat ahhoz, hogy érthetőbbé váljanak az európai történések és a viszonyok; az a könyv fogalomkészletet nyújtott az azóta lezajlott események értelmezéséhez. Ám a jelen kötet mégsem tekinthető az előző folytatásának, mert nem ott kezdődik, ahol az véget ért, azaz nem a 2009 és 2019 közötti időszak krónikája. A demokrácia a politikai cselekedetek értelmezése nélkül működésképtelen. Ha nem értünk valamit, bizalmatlanná válunk, a bizalmatlanság pedig közömbösséghez, elkedvetlenedéshez és elforduláshoz vezet. Ezért kíván ez a könyv betekintést nyújtani Európa új típusú politikájába. Nem mond végső ítéletet, nem kínál könnyű „megoldásokat”, nem akar elvontan polemizálni, hanem történetek, képek és fogalmak révén értelmez és elemez, hogy az olvasó jobban meg tudja ítélni az eseményeket – és ily módon hatékonyabban tudjon cselekedni.

A Valahogy Európába című könyvhöz képest ezúttal még közelebbről, az unió szívéből származtak személyes tapasztalataim, mert 2010 elejétől 2015 elejéig az Európa Tanács első állandó elnöke, Herman van Rompuy szövegírójaként dolgoztam.
2
Testközelből láttam, hogyan harcol az éjszakai csúcsokon a 28 kormányfő az euró megmentése érdekében a piacokkal és egymással, vagy hogyan reagál az arab tavaszra, illetve arra, hogy az oroszok megszállták a Krímet. Szövegíróként a saját bőrömön tapasztaltam meg, milyen nehéz összehozni egy meggyőző közös történetet, és milyen könnyen lesz ez az egy „Európa” Dublintól Szófiáig és Madridtól Helsinkiig a nemzeti vágyak és félelmek folyamatosan változó vetítővászna. Míg „Európa” Franciaországban az újjászületésbe, Németországban a megváltásba vetett reményt, Belgiumban pedig a nemzeti egységet erősítő habarcsot jelenti, addig Nagy-Britanniában és Hollandiában a piaci előnyöket, Spanyolországban és Görögországban a demokráciához való visszatérést, Lengyelországban és Magyarországon a szabad Nyugat álmát testesíti meg, hiszen az unióban jóval több, mint húsz nemzeti tapasztalat találkozik egymással – a pluralitás tehát a lényegéhez tartozik. Ezért is döbbentett meg annyira, hogy Brüsszelben az olyan kifejezetten normális szavak, mint a hatalom, a nemzeti érdek vagy a kulturális különbség, kívül estek a kimondható szavak körén. Ma már ismét az ottani hektikus világon kívül élek, és elméleti oktatóként, illetve rovatvezetőként ismét tudok kellő intellektuális és analitikus távolságot tartani a történésekről. Az új események segítettek abban, hogy meg tudjam fogalmazni és oldani a problémákat. Mert csak 2017-ben – Trump évében – kezdett formálódni Európa új politikája, amely rögtönözve és akaratán kívül alakul, ám közben életereje és önismerete is erősödik. 2018-ban pedig – miközben a brexitsaga a végkifejlet felé haladt – azt láttuk, hogy az európai közönség egésze úgy döntött: nem távozik a színházból, hanem jobb előadást követel magának.

Egyértelmű, hogy az Európai Unió nem az „Európai Egyesült Államok”, vagyis egyetlen, a nemzeti kormányok felett álló EU-kormány irányította szövetségi állam létrehozása felé halad. Ám az események következtében kialakuló kényszerhelyzetek hatására Európa államai egyre szorosabb együttműködést alakítanak ki, és ez várhatóan a jövőben is így marad. Az unió nem a föderalizmus és a dezintegráció közötti választást jelenti – ez ugyanis hamis szembeállítás, amely csak arra jó, hogy növelje az értetlenséget és a bizalmatlanságot a választók körében.

Az utóbbi már csak azért is sajnálatos, mert elengedhetetlen és nélkülözhetetlen, hogy a közös döntéseket a választóközönség is támogassa, ha az európai földrész államai – a maguk gazdasági előjogaival és stratégiai sebezhetőségével – a 21. században szeretnék megvédeni érdekeiket, értékeiket és életmódjukat Afrikával, a Közel-Kelettel, Oroszországgal, Kínával és az USA-val szemben. A következő oldalakon egyértelművé válik majd, hogy a közös fellépés már kezd látható formát ölteni némely spontán akcióban, ahogy a nyilvános ellenzék is egyre inkább keresi a számára leginkább megfelelő módszereket. Tehát korai még temetni az életerős Európát.

1 „Remarks by President of the European Council Donald Tusk at the handover ceremony with the outgoing President Herman Van Rompuy”, European Council, Council of the European Union, 2014. december 1., https://www.consilium.europa.eu/media/20425/145986.pdf.

2 Amikor 2014. november 30-án lejárt Herman van Rompuy hivatali megbízatása, az átmeneti időszakban még három hónapon át, 2015. február 28-ig utódja, Donald Tusk mellett dolgoztam.

Köszönetnyilvánítás

Bár lehetetlen mindenkit felsorolni, aki a brüsszeli munkahelyeken, a nyilvános vitákban vagy barátként megosztotta velem észrevételeit, illetve reagált felvetéseimre azokban a beszélgetésekben, amelyek néha tizenöt évvel korábban kezdődtek, a következő személyeknek szeretnék név szerint is köszönetet mondani:

Pierre de Boissieu (Párizs), Hugo Brady (Brüsszel), Tom Eijsbouts (Amszterdam), Matthias Krupa (Hamburg), Alice Richard (Brüsszel), Undine Ruge (Berlin) és Stephen Wall (London). Hadd mondjak köszönetet Philippe Van Parijsnek azért a munkáért, amelyet azzal a projekttel és a hozzá kapcsolódó könyvvel végzett, amellyel 2013 és 2015 között megpróbáltuk elindítani a párbeszédet a zárt politikai kaszt és az érintett értelmiségi osztály között – már csak azért is, mert ez adta nekem a végső lökést ahhoz, hogy visszaüljek az íróasztalomhoz.
3
Köszönet illeti tudós kollégáimat, Stefaan Van den Bogaertot (Leiden) és Bernard Coulie-t, illetve Vincent Dujardint (Leuveni Katolikus Egyetem), amiért 2015 és 2017 között hagytak dolgozni ezen a könyvön.

Szeretném megköszönni Maryem van den Heuvelnek, Nanda Kellynek, Sarah Nelennek, Ton Nijhuisnek és Coen Simonnak, hogy véleményezték kéziratom egy-egy részét. Volt négy olyan személy, aki az egész könyvet elolvasta, sőt akadt, aki többször is, és ezért nagyon hálás vagyok nekik: Hans Kribbe Brüsszel-szakértőnek és politikafilozófusnak, Vestert Borgernek, a finom érzékkel megáldott jogásznak, Patrick Everardnek, az empatikus és tettre kész kiadónak, valamint a pontos szavak mesterének, illetve feleségemnek, Manon de Boernak, annak az okos olvasónak, aki nélkül ez a könyv soha nem jöhetett volna létre. Köszönet illeti Juliust is, amiért önfeledten játszott, miközben én a könyv írásával foglalkoztam.

E harmadik kiadást az aktuális történésekhez igazítottuk, és az olvasó érdekében átdolgoztuk, illetve lerövidítettük. Ez utóbbiért Pieter van den Blinket illeti a köszönet, aki ezt a feladatot kíméletlen kifinomultsággal végezte el. Időközben megjelent a könyv francia és angol nyelvű fordítása az Éditions Gallimard, illetve az Agenda Publishing kiadóknál. Hadd köszönjem meg a két kiadás fordítóinak és szerkesztőinek javaslatait, melyeket ebben a harmadik, holland nyelvű kiadásban örömmel hasznosítottunk. Mindezért név szerint Daniel Cunint, Marcel Gauchet-t, Liz Waterst, Alison Howsont és Steven Gerrardot illeti köszönet.

3 Luuk van Middelaar – Philippe Van Parijs (eds.): After the storm: How to save democracy in Europe, Lannoo, Tielt, 2015. Az ebben olvasható tanulmány szerzői: Rémi Brague, Maurizio Ferrera, Dieter Grimm, Jürgen Habermas, Turkuler Isiksel, Ivan Krastev, Koen Lenaerts, David Miller, Dani Rodrik, Pierre Rosanvallon, Fritz Scharpf, Paul Scheffer, Amartya Sen, Larry Siedentop, Frank Vandenbroucke és Herman Van Rompuy.

A szereplők

Az amerikai elnök, főparancsnok, aki a Fehér Házból irányít. 1950-től 2016-ig az európai biztonság és integráció támogatója, a transzatlanti szövetségesek védelmezője volt. 2017 óta nyíltan politikai megosztottságot szít, és kereskedelmi konfliktusokat gerjeszt.

- Donald Trump (2017–2021), retorikai bűnöző, világpolitikai bajkeverő és geopolitikai intrikus, a transzatlanti rend megbontója, aki halálra rémisztette az EU politikai felépítményét.

- Barack H. Obama (2009–2017), retorikai hős, aki úgy hirdette az egymásra utaltságot, hogy közben egy pillanatra sem engedte ki az irányítást a kezéből. Figyelmeztette Európát, hogy tegyen meg mindent az euró megmentése érdekében. Ukrajnában, Szíriában és Líbiában másoknak engedte át a terepet.

A brit miniszterelnök, akinek hivatala a Downing Street 10. alatt található. Hazájában a pártérdek és a népakarat között egyensúlyozik, előszeretettel száll szembe a brüsszeli szabályozási politikával, s főként országának kivételezett helyzetét védelmezi.

- Theresa May (2016–2019), a brexit körüli cirkuszban az állatszelídítő szerepét játszotta. Szilárdan eltökélte, hogy a nép akaratát átkényszeríti az égő karikán.

- David Cameron (2010–2016), az EU-tagságról rendezett népszavazással meggondolatlanul a brit népnek ajándékozta Pandora szelencéjét.

A brit nép, amely kórusra és ellenkórusra oszlott, a népszavazással – mindenkit meglepve – a politika színpadára lépett, jajveszékelt és ujjongott, s elindította a brexit folyamatát.

Az Eurócsoport, vagyis az eurózónába tartozó 19 állam gazdasági és monetáris testülete, amely meghatározza a fiskális politikát, és vészhelyzetekre vonatkozó szabályokat hoz. A görög adósságválságban rövid ideig szigorú pénztárosként főszerepet játszott, amivel magára haragította a közvélemény jelentős részét, és feltüzelte az európolitikát ellenzők táborát.

Az Európai Bizottság, egy 28 uniós biztosból álló testület, amely törvényeket kezdeményez, ellenőrzi a szabályok betartását, elosztja a támogatásokat, és kezeli a költségvetést. Az Európai Unió bürokratikus atomerőműve; ez a szervezet azonosítható a leginkább „Brüsszellel”.

Az Európai bizottság elnöke, aki a Berlaymontban, az EU brüsszeli főhadiszállásán székel. Ez az európai integráció motorja és a szabályok betartását illetően a fegyelem, a felügyelet és a büntetés tolmácsolója.

- Jean-Claude Juncker (2014–2019), Luxemburg egykori miniszterelnöke, politikai állat és eurótigris. A brexithívők szemében ő testesíti meg Európát; a menekültválság idején elszámította magát.

- José Manuel Barroso (2004–2014), a portugál politikában edződött, a gazdasági válság idején azonban elvesztette tekintélyét; 2016 óta a Goldman Sachs szolgálatában áll.

Az Európai Központi Bank elnöke, aki az unió legnagyobb hatalommal bíró intézményének vezetője. Frankfurtban székel, meghatározza az európai monetáris politikát, óvja a stabilitást, és felügyeli a bankokat, illetve fellép az eurózóna bankelnökeinek nevében.

- Mario Draghi (2011–2019) a Goldman Sachsnál tanulta a szakmát, majd az olasz jegybank (Banca d’Italia) elnöke lett. A „Super Mario” becenevet azért kapta, mert az euró ellen spekulálókat meghátrálásra kényszerítette, amikor kijelentette, hogy minden szükséges lépésre hajlandó a közös európai fizetőeszköz megmentése érdekében.

- Jean-Claude Trichet (2003–2011) korábban a francia jegybank (Banque de France) elnöke volt, majd az Európai Központi Bank első elnökének, Wim Duisenbergnek az utódja lett. Közéleti szereplése igen szürkére sikeredett, bankárként ragaszkodott a bevett eszközökhöz, amíg a pénzügyi válság kreativitásra nem kényszerítette.

Az Európai Parlament felváltva, hol Strasbourgban, hol Brüsszelben ülésezik. Ötévente közvetlen választásokon döntik el a 751 (a brexit után már csak 705) tagjának összetételét. A frakciók klasszikus pártpolitikai választóvonalak mentén különülnek el. Ez választja meg az Európai Bizottság elnökét, és 2009 óta nagyobb hatalma van, mint némely nemzeti parlamentnek. Saját megítélése szerint azonban az igazán fontos kérdésekben csak a díszlet funkcióját tölti be.

Az Európai Tanács, az Európai Unió legfőbb politikai hatalma, az államfők és kormányfők alkotta alapvető tanácskozó testület, amely elsősorban és végső soron az egyesült tagállamok politikai akaratát testesíti meg.

Az Európai Tanács elnöke, a brüsszeli Európa-épületből készíti elő a csúcstalálkozókat. Mivel nem a választók jelölik ki, és hivatalosan csak gyenge pozícióval rendelkezik, hatalma és tekintélye a többi főszereplő bizalmának függvénye.

- Donald Tusk (2014–2019), Lengyelország korábbi miniszterelnöke, aki a brexit kérdésében és Trump ellenében keményvonalas politikát képviselt.

- Herman van Rompuy (2009–2014), Belgium egykori miniszterelnöke, megszállott közgazdász, aki belenőtt az ügyes békéltető szerepébe, az euróválság idején pedig dörzsölt tárgyalófélnek bizonyult.

A francia elnök, aki az Elysée-palotában székel. Charles de Gaulle óta fel van hatalmazva a válságkezelésre. A nép közvetlenül választja. A „force de frappe”-nak
4
köszönhetően a francia–német tengely aktív alakítója.

- Emmanuel Macron (2017–), aki a semmiből viharzott be a színpadra egy új párt élén, lelkesen lobogtatva az európai zászlót. Jelentős szereplő az első felvonásban.

- François Hollande (2012–2017), aki saját megfogalmazása szerint „közönséges elnök”. Gyenge színész, többnyire nem a megfelelő darabokban játszott, kifütyülte a közönség, amelyhez ő maga is csatlakozott.

- Nicolas Sarkozy (2007–2012), a politikai rögtönzés mestere, aki előszeretettel alakította a vészhelyzeteket kiválóan megoldó megmentő szerepét. A világ nevében avatkozott a líbiai polgárháborúba, hogy sikerüljön elűzni Kadhafit.

A Görög miniszterelnök

- Aléxisz Cíprasz (2015–2019), a Sziriza első embereként az európai ellenzék vezetőjévé nőtte ki magát; drámai eszközökkel szólaltatta meg a görögök politikai hangját, de végül a 18 másik euróország ellenállásába ütközött.

- Jórgosz Papandréu (2009–2011), kirobbantotta az euróvihart, amikor bevallotta, mekkora is valójában a görög államadósság, és ezzel saját kardjába dőlt.

A görög nép, amely hangosan és tömegesen lépett az európai politika színpadára. Saját politikai-gazdasági osztályával szemben bizalmatlan, nem akceptálta az adósságválság európai kezelési módját, illetve fogadta a Közel-Keletről érkező első nagy migrációs hullámot.

A külügyminiszterek, akik a Külügyek Tanácsában az EU kül- és biztonságpolitikáért felelős főképviselőjének elnöklete alatt döntenek az uniós külpolitikáról. A külügyminiszterek hangjaként és arcaként sem Catherine Ashton (2009–2014), sem Federica Mogherini (2014–2019) nem tudott önálló szerepet játszani a világpolitika színpadán.

A magyar miniszterelnök

- Orbán Viktor (2010–), saját bevallása szerint „illiberális”, mindenki más szerint autoriter. A bevándorlás, a keresztény és népi identitás kérdésében ő lett az „európai ellenzék” szóvivője. Hazájában az ellenzék törvényen kívül helyezésére törekszik.

A Miniszterek Tanácsa, hivatalosan az Európai Unió Tanácsa, amelynek elnöki posztján félévente váltják egymást a tagállamok. Az Európai Parlamenttel együtt különböző szakigazgatási területeken tölt be törvényhozó funkciót.

A Németországi Szövetségi Alkotmánybíróság, amely Karlsruhéban székel, és kilenc bíró alkotja. Ellenőrzi, hogy a német törvények összhangban vannak-e a német alaptörvénnyel. E tevékenységét az európai törvényekkel kapcsolatban is végzi. Védi a német választókat és adófizetőket; szívesen megugatja Brüsszelt, de nem harap.

A német pénzügyminiszter Németország gazdasági hatalma folytán ki nem mondva első az egyenlők, vagyis az európai pénzügyminiszterek között.

- Wolfgang Schäuble (2009–2017), a holland Jeroen Dijsselbloemmal (2013–2018) együtt főszereplője volt a görög adósságtragédiának, és kemény kézzel kezelte a válságot.

A német szövetségi kancellár, a Szövetségi Kancellári Hivatalból felügyeli az Európai Unió legerősebb gazdaságát. A legnagyobb és legnépesebb európai hatalom fejeként akarva-akaratlanul ő Európa arca.

- Angela Merkel (2005–2021), „Spree-parti Szfinx”, rendíthetetlenül és merészen játssza szerepét az európai válságok színterén, és független szereplőként lép fel a világ színpadán.

A nemzeti parlamentek, amelyek közvetlen választások útján testesítik meg a nemzeti demokráciát és a közvéleményt. Közösen ratifikálják az európai szerződéseket, költségvetéseket és különleges válságintézkedéseket, ellenőrzik saját politikai vezetőiket, minisztereiket és az európai grémiumokban ülő képviselőiket. A választókhoz sokkal szorosabban kapcsolódnak és kötődnek, mint az Európai Parlament. A brit Képviselőház és a német Bundestag aktív európai öntudattal rendelkezik.

Az olasz miniszterelnök

- Matteo Renzi (2014–2016), a „baloldali Berlusconi”, csak 40 évvel fiatalabb nála.

- Mario Monti (2011–2013), korábbi EU-biztos, technokrata, Brüsszelben és Berlinben népszerűbb, mint Rómában.

- Silvio Berlusconi (2001–2006, 2008–2011), médiamágnás, aki akkor bukott meg politikailag, amikor az euróválság idején a piacok és Európa többi része bizalmatlanná váltak vele szemben.

Az orosz elnök, aki Moszkvából, a Kremlből irányít. A cárok örökségét viselő nagy hatalmú vezető, aki képes befolyásolni szláv és ortodox szomszédait. Az európai család fekete báránya.

- Vlagyimir V. Putyin (2000–2008; 2012–), aki megoszt és uralkodik. Igazi geopolitikai sakkjátékos: elfoglalta a Krímet, és megtámadta Ukrajnát. Hidegvérűen alakítja a Nyugat ellenségének szerepét.

A pénzügyminiszterek, akik a Gazdasági és Pénzügyi Tanács (ECOFIN) égisze alatt tömörülnek. E szervezet politikailag irányítja az európai pénzmozgásokat, az eurócsoport viszont némiképp háttérbe szorította.

Az Európai Unió Bírósága, az unió legfelső bírósága, Luxemburgban székel. Minden tagország egy bírót delegál bele. Ez felügyeli az európai szerződések alkalmazását és betartását.

A piac, amely kénye-kedve szerint, kérésre és kéretlenül minden újabb szereposztásnál megsúgja, mi a legjobb megoldás. Kíméletlenül ragaszkodik a szövegéhez, kérlelhetetlen azzal, aki kiesik a szerepéből, előszeretettel játssza a láthatatlan kéz szerepét, amely néha, amikor szeretne lesöpörni a színpadról egy vele szemben fellépő aktort, igen kemény tud lenni.

A törökök vezetője, aki az oszmán múltból meríti erejét, és szemét a Balkánra, a Fekete-tenger partvidékére, a Közel-Keletre és az Európában élő török közösségekre veti.

- Recep Tayyip Erdoğan (miniszterelnök 2003–2014; elnök 2014–) autokrata vezető a saját régiójában, az euróellenes ellenzék mumusa, Európát védő határőr a menekültválságban.

A trojka, amely deus ex machinaként az államcsőd fenyegette adósokat kilátástalan végjátékra kényszeríti. Az Európai Központi Bank, a Nemzetközi Valutaalap (IMF) és az Európai Bizottság alkotta szentháromság a technokrata és érzéketlen pökhendiség jelképévé nőtte ki magát.

Az ukrán nép, melyet társult tagsággal kecsegtetnek, és geopolitikai beavatkozások fenyegetnek. Egy sor forradalmi tömegmegmozdulást kezdeményezett, hogy visszaszerezze szuverenitását, és maga irányíthassa történelmét.

4 Csapásmérő haderő, nukleáris elrettentés Franciaország haderejében. – A ford.

Prológus

A polisz tulajdonképpen nem a térben elhelyezhető városállam, hanem az emberek közös cselekvésből

és beszédből fakadó szerveződése, s a valódi tere az e célból együtt élő emberek között terül el,

függetlenül attól, hol vannak épp.
5

Hannah Arendt

Az az igazság, hogy az európaiak nem tudják, mit építettek fel.
6

Marcel Gauchet

Válságok és metamorfózis

Bedőlő bankok, instabil valuták, a földrész szélén dúló háborúk, lezárt belső határok, füstbombák a belvárosokban – az elmúlt időszakban válságból Európa nem szenvedett hiányt. Ha igaz, hogy minden próbatétel önreflexióra kényszerít, az Európai Unió rövid idő alatt sok mindent tudhatott meg önmagáról.

Először is azt, hogy ha kontinensünkön veszélyben forog az unió egysége vagy a béke, akkor az együttműködés mellett szóló politikai motívumok háttérbe szorítják a gazdasági érdekeket. A normálistól eltérő helyzetekben a felszín alatt működő politika színre lép és cselekszik, míg normális körülmények között inkább a háttérbe húzódik.

Ez kiválóan látszott a brexitről folytatott tárgyalások során. Leplezetlenül megmutatkozott, amikor 2017 végén David Davis akkori brit brexitügyi miniszter Berlinben német üzletemberek előtt beszédet mondott annak a londoni mosolyoffenzívának a keretében, amely kedvezőbb feltételeket szeretett volna elérni az akkor még tárgyalás alatti állókilépési szerződésben. Davis figyelmeztette Németországot és a többi európai tagállamot, hogy ügyeljenek, nehogy a brexitről folytatott tárgyalások során ártsanak saját gazdaságaiknak, és nyomban tanáccsal is ellátta őket, amikor óva intette őket, hogy ne helyezzék „a politikát a jólét elé”. A közönség mosolyogva és hitetlenkedve fogadta szavait. E találkozó jól mutatja, mennyire nem értették egymást a felek. A német üzleti világ felelőtlen politikai cselekedetnek, a gazdasági harakiri mintapéldájának tartotta a brexitről rendezett népszavazást – erre egy tőrőlmetszett brexitvezér azt tanácsolja nekik, hogy ne helyezzék a politikát a jólét elé?! A brit miniszter, aki a legjobb brüsszeli hagyományokból táplálkozó, pragmatikus win-win érvvel hozakodott elő, egyáltalán nem fogta fel, hogy Németország, illetve a többi tagállam úgy éli meg a britek európai rendből való kilépését, mint egy, az unió létét megkérdőjelező politikai támadást, amelyet mindenáron el kell hárítani.

Ez a félreértés mintegy előrevetítette azt a zsákutcát, amelybe 2018 végén sikerült belefutni, amikor a felek megpróbálták elkerülni, hogy az Ír Köztársaság és Észak-Írország között a jövőben legyen egy „kemény”, a törékeny észak-ír békére veszélyt jelentő határ. E kérdésben összeütközésbe került egymással az Egyesült Királyság területi szuverenitása és az Európai Unió eltökélt ragaszkodása az egységhez; az előbbi álláspont Theresa May pártjának és nemzetének tett azon ünnepélyes ígéretében mutatkozott meg, miszerint nem hagyja „feldarabolni az országot” (azzal, hogy a dilemmát feloldandó beleegyezik az Ír-tengerben kialakítandó vámhatárhoz), az utóbbi pedig az uniónak abban a mindig is hangoztatott meggyőződésében, hogy az Egyesült Királyság nem „mazsolázhatja ki a neki tetsző opciókat”, mert azzal másokat is kilépésre ösztönöz. Egyszóval mindkét oldalon „a jólét elé került a politika” (még akkor is, ha ez a 27 megmaradó tagország esetében lényegesen alacsonyabb relatív költséggel járt).

Annak, aki figyelemmel kísérte a görög válságot, korántsem volt meglepő, hogy az unióban, amikor magas a tét, a politikai indítékok a pénzügyi és gazdasági motívumok fölébe kerekednek. 2010-ben valóban a pénzügyi óvatosság hozta meg az eredményt, amikor az erősebb tagállamok, Németországgal és Franciaországgal az élen kisegítették Görögországot, és a „pénzügyi járvány” megelőzése érdekében tűzfalakat emeltek, ami érzékenyen érintette saját bankjaikat és gazdaságaikat. Abban a helyzetben a gazdasági logika a grexit ellen szólt. Ám amikor már álltak a tűzfalak, és az Európai Központi Bank komoly erőfeszítéseket tett, ez a megközelítés korántsem volt annyira egyértelmű. 2012-től kezdődően – majd a szélsőbaloldali Cíprasz-kormány 2015-ös felállásától ismét – néhány pénzügyminiszter a grexit mellett érvelt, mert úgy vélte, hogy hosszú távon ez a legkevésbé költséges megoldás. De a dolgot végül mégsem ők döntötték el. Amikor a kormányfők összeültek, hogy eldöntsék a kérdést, messzebbre néztek és láttak a kincstárnál. Amikor elemezték a lehetséges nyereséget és veszteséget, figyelembe vettek egy más típusú kockázatot is, amely talán kevésbé számszerűsíthető, viszont annál reálisabb volt. Milyen eseménysort indítana el a görög kilépés: bizonytalanságot a Balkánon, Oroszország növekvő befolyását a meggyengült Athénban, feszültséget a francia–német viszonyban, a belső piac, sőt akár az Európai Unió szétesését is? A borúlátó amerikai és brit eurózóna-elemzők mindig lebecsülték ezt a politikai logikát.
7
Görögország végül maradt.

A görög választók, akik a 2015 nyarán rendezett népszavazáson tömeges támogatásukról biztosították miniszterelnöküket, amikor az egy kihívó gesztussal visszautasította az uniós segélycsomagot, nem azért tettek így, mert szerettek volna visszatérni a drachmához, hanem mert szerettek volna hangot adni politikai véleményüknek. Azt akarták, hogy Európa többi része tisztelettel bánjon velük. Ezt úgy fogalmazták meg, hogy „inkább akarunk méltóságteljes szegénységben élni, mint hogy a jövőben Európa büntetőgyarmata legyünk”. (Amikor a miniszterelnökük elvesztette az általa kezdett hazárdjátékot, és teljes hátraarcot csinált azzal, hogy előrehozott választásokat írt ki, a választók továbbra is támogatták, előzőleg ugyanis már kinyilvánították a politikai akaratukat.) Ha az eurózónában a jövőben hasonló helyzet alakul ki, mondjuk, Olaszországban, a politika ismét szerephez jut majd.

A válságok egyértelművé tettek még valamit: ha biztonságban szeretnénk tudni az életünket, akkor az európai közösségnek sokkal inkább stratégiában kell gondolkodnia, és képesnek kell lennie arra, hogy hatalmi szereplőként lépjen fel. Ki kell lépnie az árnyékból, és le kell vetnie azt a szabályozói kényszerzubbonyt, mely tevékenységét az uborkával és banánnal való foglalkozásra redukálja, hogy mellék-, de akár főszereplőként léphessen a világ színpadára. Ám aki letér a technokrácia már kitaposott, egyenes vonalú ösvényéről, és fellép a politika színpadára, az – amint azt már a klasszikus görög drámaírók is tudták – a tragikus dilemmák és az igazságtalan döntések területére merészkedik. Amikor 2015–2016-ban a menekültválság, egy évvel korábban pedig az ukrán válság idején Európa nehéz és súlyos döntésekre kényszerült, újra kellett gondolnia a saját ártatlanságáról alkotott önképét.

Brüsszelben sokáig összefonódott egymással az a két alapvető felfogás, amelyik Európa egyesítését egy béke-, illetve egy hatalmi projektnek tekintette. A békeprojekt megszünteti a nemzeteket, és rést üt az államok szuverenitásán, hogy aztán egyesült Európaként induljon el a világbéke felé vezető úton. A hatalmi projekt pedig egyetlen egésszé kapcsolja a nemzeteket, összegyúrja cselekvési képességeiket, és így érvényesíti a világban a közös érdekeiket. A békeprojektben Európa egy „mindenek felett álló erkölcsi tett”,
8
amely idealizmust és megbékélésre való hajlandóságot kíván. A hatalmi projektben Európa politikai tett, amely szükségessé teszi saját érdekei újradefiniálását, és politikai akaratot, valamint döntéshozatali képességet követel.

Hogy gátat szabjanak a Szíriából Görögország felé tartó menekültáradatnak, az európai vezetők magasabb politikai érdekekre hivatkozva morálisan és jogilag megkérdőjelezhető megállapodást kötöttek Erdoğan elnök Törökországával. Hogy az Ukrajna és Oroszország között kitört háború – amely a délszláv háború óta Európa legveszélyesebb erőszakos aktusa – befejeződhessen, Merkel és Hollande kompromisszumra bírták Porosenko ukrán elnököt és orosz kollégáját, Putyint, mert a békére való esélyt és az emberéletek megóvását fontosabbnak tartották, mint a szigorú értelemben vett nemzetközi jogi igazságot. Az uniónak a jövőben is újra és újra választania kell majd aközött, hogy ragaszkodik-e az évszázadok óta legfontosabbnak tartott és leginkább tisztelt értékeinkhez, vagy inkább a biztonságunkat szavatolja.

Egy harmadik igazság is fűszerezi a válságokat, mégpedig az, hogy a jogi szabályok nem készülhetnek fel előre minden új helyzetre. Mert mi is egy válság? Az, amikor történik valami, amit azelőtt elképzelhetetlennek tartottak. Jó példa erre a 2010 tavaszán fenyegető görög államcsőd. Mindenki azt hitte, hogy az eurózóna tagállamaiban ez egyszerűen elképzelhetetlen. Az uniós szerződésben nem szerepelt olyan eszköz, amellyel kezelhető lett volna egy ilyen szükséghelyzet; sőt mi több, a szerződés egyenesen megtiltotta a többi tagállamnak, hogy a görög csőd elkerülése érdekében bármit is kezdeményezzenek. Ebben a helyzetben politikai felelőtlenség lett volna, ha betű szerint alkalmazzák a szabályokat. Ez a magyarázata annak, hogy az európai vezetők némi habozás után megkerülték a szerződést, és az euró megmentése érdekében a tettek mezejére léptek.

Ilyen helyzet már többször is előfordult. Mi a teendő, ha egy euróövezeti ország csődbe megy, ha egy közeli diktátor irtja a népét, ha menekültek százezrei követelnek bebocsátást a határainkon? És mi a teendő, ha egy klubtag ránk csapja az ajtót? Az efféle eseményekre nincsenek előre gyártott receptek. Történelmi perspektívából nézve a szerződések és a lefektetett szabályok az unió legnagyobb érdemei, ám ezek nem nyújtanak elegendő alapot a közös cselekvéshez, ha előre nem látható körülmények adódnak. Mivel Európa nem egyszerűen egy piac, amelynek szép türelmesen meg lehet állapodni a szabályaiban, és meg akarja határozni a saját valutáját, határvédelmét és külpolitikáját, elkerülhetetlenül kialakulnak efféle helyzetek.

A válságok tehát másfajta politikai cselekvőképességet követelnek, mint amilyeneket a hagyományos brüsszeli struktúrák kínálnak. Ilyen esetekben nem normák alkalmazására, hanem döntésekre van szükség. Azokban a pillanatokban, amikor a szabályok nem adnak megfelelő választ, egyértelművé válik, kinek van hatalma a közbelépéshez és cselekvéshez. Az Európai Bizottságnak, az Európai Tanácsnak vagy az Európai Parlamentnek? Franciaországnak, Németországnak, esetleg a kettőnek együtt? És vajon megengedett-e, hogy bármelyik cselekedjen?

A szabályozhatatlan események okozta kényszer hatására egy új EU van kialakulóban. Tíz olyan év után, amikor válságról válságra bukdácsoltunk, levegő után kapkodva rohantunk a tények után, miközben az újságírók és a szakemberek megpróbáltak régi gondolkodási sémákat erőltetni a kisiklott valóságra, ideje, hogy felülvizsgáljuk a régi európai perspektívát, és felmérjük, milyen erők rejlenek egy új európai politikában. Az események viharában tevékenykedő politikusoknak tapasztalataim szerint ugyanúgy szükségük van egy ilyen új perspektívára, mint az európai polgároknak. Ez motivált, amikor megírtam ezt a könyvet.

A színpad megépítése

Az európai intézményi struktúra, amely hat évtized alatt Brüsszelben, Luxemburgban, Strasbourgban és Frankfurtban kialakult, ma értelmezhetetlennek tűnik. Az alapító országokat egytől egyig az a szándék vezérelte, hogy szorosan együttműködve javítsanak polgáraik jólétén és biztonságán, de soha nem jutottak egyezségre ennek módját illetően – legalábbis soha nem készítettek erre vonatkozó terveket. Európa – Franciaország és Németország, a nagy és a kis államok, a nemzeti fővárosok és a központi intézmények közötti – állandó együttműködésben és folyamatos versengésben formálódott, és az örökös változás állapotában van.

Ha a politikai életet egyfajta színházi előadásnak képzeljük el – színészekkel és közönséggel, színpaddal és díszletekkel, forgatókönyvvel és rendezővel –, akkor, kissé leegyszerűsítve, azt mondhatjuk, hogy szinte kezdettől fogva három dramaturgiai stílus dívott: a depolitizálás, a parlament erősítése és a csúcstalálkozók rendezése. E stílusok mindegyike rá jellemző színpadképet igényel, illetve sajátos viszonyt feltételez az európai polgárok alkotta közönséggel.

Európa megalapítói számára az volt az első kérdés, hogy ácsoljanak-e egyáltalán látható politikai színpadot. Eredeti és egyértelmű válaszuk ez volt: „Inkább ne, kezdjük el a munkát a kulisszák mögött!” Európa megteremtésének ez a kezdeti és sokáig uralkodó megközelítése a jog révén való depolitizálás volt. Tehát drámátlanítás egy olyan korszak – a második világháború és az azt közvetlenül követő évek –  után, amely tele volt drámákkal. A hat állam csak a jog névtelen ereje révén tudott valami újba fogni, és csakis így tudta egyesíteni polgárait, akiket (szinte) minden megosztott. Ez konkrétan azt jelentette, hogy a részt vevő országok szerződéseikkel csak viszonylag kevés területen korlátozták egymás szabadságát, cselekvést lehetővé tevő eszközeiket csupán részben ruházták át a közös intézményekre, és egy semleges jogi felügyeletet alakítottak ki.

E megközelítés szempontjából három uniós intézmény volt meghatározó jelentőségű: az Európai Bizottság, az Európai Bíróság és a Miniszterek Tanácsa. Ezek a kulisszák mögött végezték munkájukat. Brüsszelben az Európai Bizottság arra kapott felhatalmazást, hogy tegyen javaslatokat, lásson el bizonyos végrehajtó funkciókat, és lépjen fel „a szerződések őreként”. A biztosok, akiket kezdetben a kormányok neveztek ki, de napjainkban már az Európai Parlament is megválaszt, olyan hivatali gárdára támaszkodnak, amely méretében nagyjából egy közepes nagyságú európai város apparátusának felel meg. Ennek az intézménynek volt köszönhető az 1960-as évektől kialakuló közös piac, majd később az „1992-es” belső piac sikere. Az Európai Unió Bírósága Luxemburgból őrködik a szentírásként tisztelt szerződés felett, és védelmezi az uniós jogrendet. Ez az európai jogi tér egyúttal a tagok közötti gazdasági tárgyalások tere is. Mielőtt ugyanis a szabály kifejthette volna depolitizáló hatását, először meg kellett hozni, ezt a politikai lépést pedig a Miniszterek Tanácsa tette meg; a fórum, ahol a kormányok miniszteri szinten találkoztak, az első döntéshozói központtá nőtte ki magát.
9

A Brüsszelben és a fővárosokban dolgozó hivatali apparátust technokrata megközelítés jellemezte. Kizárták a nyilvánosságot, és így könnyebben tudtak kompromisszumokat kötni és érdekeket egyeztetni. „Ha azt akarjuk, hogy Európában zökkenőmentes legyen a döntéshozatal, távolítsuk el a közelből a politikusokat!”
10
És a választókat is. A képviselet és az ellenőrzés kérdései szóba sem kerültek; ez a fajta kulisszák mögötti stílus nem a demokratikus beleszólási jog, hanem a gyakorlati eredmények révén kívánta megszerezni magának a közönség támogatását.

Az 1960-as évektől kezdődően azonban két másik intézményi projekt próbálta meg visszahozni a politikát és ezzel a polgárt ebbe a depolitizált struktúrába; ezekből nőtt ki idővel két intézmény, az Európai Parlament, illetve az állam- és kormányfők alkotta Európai Tanács. Mindkettő arra törekedett, hogy Európát olyan pódiummá, olyan színpaddá alakítsa át, amelyen a politikai szereplők kiváló játéklehetőséget kapnak, mégpedig a választóközönség vigyázó szemei előtt. Abban, hogy miképp vonják be az előadásba a közönséget, és kié legyen a főszerep, nem volt egyetértés. Az első projekt a polgárokból egy olyan új, osztatlan közönséget szeretett volna teremteni, amely a helyi és a nemzeti identitásokon felülemelkedve elsősorban „európaiként” tekint önmagára. Ehhez a parlament intézményét, amely akkoriban még a nemzeti parlamentek képviselőiből állt, és csak korlátozott felhatalmazással rendelkezett, közvetlen választások révén magasabb polcra kellett emelni; az volt a feltételezés, hogy ily módon a közönség majd jobban odafigyel az Európai Parlamentre, és az egy olyan, valóban európai, „nemzetek feletti” testületté növi ki magát, amely támogatja majd a Brüsszelben tevékenykedő és változó összetételű bizottságot. A másik projekt célja az volt, hogy vonják be a nemzeti választók alkotta régi, sokszínű közönséget. Itt az volt a cél, hogy az – eleinte kellő távolságra tartott – nemzeti kormányfők szokásos csúcstalálkozói a legmagasabb politikai szinten egyesítik a tagállamokat, és megteremtik az együttműködés és a döntéshozatal látható színpadát, ahol az állam- és kormányfők alkotta Európai Tanács magának követelheti majd a főszerepet.

Ezek a többé-kevésbé egymással ellentétes víziók fokozatosan hatottak Európa fejlődésére. A két iskola közötti ideológiai bizalmatlanság néha obstrukciót eredményező helyzetekhez vezetett. Az egyik tábor, amelynek hangadói Olaszország, a Német Szövetségi Köztársaság és a Benelux államok voltak, a depolitizált piaci teret tekintette az európai föderációhoz vezető első lépésnek. A másik, amelyben De Gaulle Franciaországa vitte a prímet, úgy gondolta, hogy a brüsszeli szabályozási technikának kizárólag a piacra kell korlátozódnia, és a szuverenitás magját érintő területeken az együttműködésnek a nemzeti választótáborok támogatásával más formát kell öltenie; Párizs még egy új döntéshozatali központ létrehozásával is fenyegetőzött.
11
Amíg a politikai színpadért harcoló két oldal egyedül arra ügyelt, hogy a másik nehogy fölébe kerekedjen, nem alakult ki valós szerepmegosztás, nem történhettek valódi változások, és Európa színházában nem gördült fel a függöny.

1974 decemberében Valéry Giscard d’Estaing francia elnök jelentős dramaturgiai áttörést vitt sikerre. Az Európai Tanács felállításával kikényszerítette, hogy Franciaország kívánságának megfelelően rendszeresen tartsanak csúcstalálkozókat; ezt az intézményt a fennálló struktúra ellenében alakították ki, és formálisan a szerződésen kívül állt. Ellentételezésként teljesült a németek, a belgák és az olaszok hőn áhított vágya, hogy az Európai Parlament tagjait közvetlenül válasszák. Az utóbbi intézmény végre megkapta a maga hátországát egy Európát átfogó választóközönség formájában. E kettős áttörésnek köszönhetően Európa intézményei között megmaradt az egység, és végre a polgárok is beleszólási lehetőséghez jutottak. A projekthez egyetlen húzással a politikusok két csoportját is hozzákapcsolták: a nemzeti kormányfőket (akik többnyire szorosabb kapcsolatban állnak a választókkal, mint a minisztereik) és az európai parlamenti képviselőket (egy olyan csoportot, amely korábban nem létezett, ám szerette volna bizonyítani a maga létjogosultságát). Amint az Európában már számtalanszor megtörtént, amikor összeütközésbe került egymással két ellentétes vágy, végül megtalálták a módját, hogyan valósítható meg mindkettő. Ugyanez az intézményi kompromisszum ismétlődött meg a maastrichti (1992) és a lisszaboni (2007) szerződésekben. Mindkét esetben az történt, hogy Németország nagyobb felhatalmazást kért az Európai Parlamentnek, annak az intézménynek, amelyben demográfiai túlsúlya és politikai pártjai pénzügyi ereje folytán dominál, Franciaország pedig az Európai Tanács jelentőségét hangsúlyozta ki, amely az unió legfelső politikai hatalma és olyan színpad, ahol az ország egymást követő elnökei szereplési lehetőséghez jutnak.

A három dramaturgiai stílus nem garantál feltétlen összeszedett, színvonalas előadásokat Európa színpadán. Ez jól látszik azokból a szerepekből is, amelyeket a depolitizálás és a csúcstalálkozók stílusai a bizottságnak szánnak. Röviden összefoglalva azt mondhatjuk, hogy a depolitizáló modellben ezen intézménynek az a funkciója, hogy az általános érdekre hivatkozva javaslatokat tegyen, a tárgyalásokon játssza a „becsületes bróker” szerepét, és figyelje, hogy betartják-e a szabályokat. A parlamenti politizálás során a strasbourgi többségi koalícióra támaszkodva fokozatosan egyfajta európai kormánnyá kellene átalakulnia. A kormányfők által elképzelt politizáló terv viszont az Európai Tanács szolgálatában álló általános titkárság szerepét szánja neki. E három eltérő rendezői utasítás semmiképp sem valósítható meg egyidejűleg.

Ez a magyarázata azoknak a törésvonalaknak, amelyeket Juncker bizottsági elnök okozott azzal, hogy „politikai bizottságot” kívánt vezetni. A három elképzelés közül ő határozottan a parlamenti politizálás mellett tette le a garast, ami egyrészt feszültséget teremtett a nemzeti kormányokkal, másrészt az intézmény semlegességének elvesztését vonta maga után. Az első években német mintájú Große Koalitionra, nagy koalícióra támaszkodott az Európai Parlamentben, miközben öntudatosan olyan javaslatokkal állt elő – lásd például a menedékkérőkre vonatkozó 2015-ös kvótát –, amelyek az európai fővárosokban makacs ellenállást váltottak ki, ugyanakkor hajlandónak mutatkozott arra, hogy alkalomadtán meglehetősen rugalmasan értelmezze a szabályokat. „Mert Franciaországról van szó”, indokolta egyszer a francia költségvetési hiánnyal szembeni elnéző magatartását, noha tudta, hogy ezzel garantáltan felbosszantja Berlint és Hágát. A válságok és az események áradatában egyre nagyobb a feszültség a bizottság politikai ambíciói és azon szerepe között, hogy ő felügyeli a szabályok betartását, illetve főszerep iránti vágya és azon létfontosságú funkciói között, amelyeket a kulisszák mögött lát el.

Európa színpadán tehát három, egymással rivalizáló dramaturgiai stílus keveredik, ami azzal a következménnyel jár, hogy félreértésekre okot adó előadások születnek. Amikor a színészek maguk sem tudják, melyik darabban játszanak, nem csoda, ha a közönség végül összezavarodik.

Ezt a triptichont
12
szoknia kell annak, aki abban a tudatban nőtt fel, hogy az unión belüli intézményi harc két kormányzási stratégia, a „nemzetekfelettiség” és a „kormányköziség” között zajlik. De akkor most kinél van a hatalom, az európai intézményeknél vagy a nemzeti fővárosoknál? A kettő között feltételezett harc a mérce, amellyel a brüsszeli doktrína – és nyomában jogászok és politológusok hada –  évtizedek óta méricskél minden, az európai struktúrában bekövetkező változást. Ez a megközelítés azonban nem ad valós képet a tulajdonképpeni viszonyokról, amint arra az alapkérdésre sem ad választ, hogy szükség van-e bármilyen politikai színpadra. Közvetlenül a második világháború után, amikor a semmiből kellett építkezni és cselekedni, a három stílus még vegytiszta formában létezett. Akkoriban föderalizmusról (parlamentarizálás), konföderalizmusról (a kormányfők közvetlen bevonása) és funkcionalizmusról (depolitizálás) beszéltek. Miközben az „Európai Egyesült Államokért” küzdő föderalista mozgalom túl távoli célnak bizonyult, és a kormányok közötti együttműködésre irányuló konföderalista kezdeményezés a nemzeti vétók mocsarába ragadt, a funkcionalisták képviselte „lépésről lépésre”-megközelítés áttörést ért el, amikor 1951-ben létrehozta az Európai Szén- és Acélközösséget.
13

A nemzetek feletti kontra kormányközi megkülönböztetés azonban félrevezető. A „nemzetekfelettiség” egyszerre jelent parlamentarizálást és depolitizálást, más szóval olyan (jövőbeni) európai föderalizációt, amelyhez egy technokrata szabálygyár kapcsolódik. A „kormányköziség” a kormányfők bekapcsolásával és (ismét csak) depolitizálással oldja meg a szabályozást, de ma már jól látszik, hogy a csúcstalálkozók cirkuszi műsorok, ahová a vezetők magukkal hurcolják a kamerákat és mögöttük a közvéleményt, miközben a nemzeti szakminiszterek és a hivatalnokok által működtetett technokrata szabálygyár itt sem iktatódik ki. A hármas felosztás segítségével sokkal jobban értelmezhető az Európai Unión belül zajló harc jellege. Annál is inkább, mert napjainkban az európai színpad állandó rivaldafényben úszik, és a drámai küzdelmek mindenki szeme láttára zajlanak.

Szabály- és eseménypolitika

A három színpadépítési terv megkülönböztetésén kívül létezik még egy lehetőség a kategorizálásra, amely nagyon hasznos lehet, amikor értelmezni akarjuk az Európai Unióban zajló fejleményeket.

2015 szeptemberében mesterkurzust tartottam a bizottság Brüsszelben dolgozó vezető hivatalnokainak. Megkértem őket, hogy vessék össze a Jacques Delors bizottsági elnöksége idején, 1985-től kezdve kialakított belső piacot – többségük akkor még tanult, vagy épp akkoriban csatlakozott az intézményhez, és ezt sikertörténetnek tartotta – azzal a nagy kihívással, a részben Törökországon át érkező menekültáradattal, amellyel az év őszén találta magát szembe Európa. Számomra nyilvánvaló volt, hogy ebben a harminc évben Európa új világba került. De kiderült, hogy brüsszeli szemüvegen át ezt nehezebb észrevenni. A kurzus résztvevőinek legalább fele nem igazán érzékelte a különbséget a piaci szabályok türelmes kialakítása és a külső határokon való cselekvés, a megjósolható érdekharc és a hirtelen sokk, a szaklapokban megjelent kommentárok és az újságok harsány címlapjai között. Ők fogták, és lefordították a kérdést a saját szakmájukra, vagyis arra, hogy miképp lehet megosztani a nehézségeket, elsimítani az érdekkülönbségeket, és depolitizálni. Amikor kiéleztem a dolgot, már támadt bennük némi kétely; néhány fiatalabb résztvevőt érzelmileg is megérintett a kérdés, de két-három öreg róka még mindig nem látta a különbséget a halkvóta és a között a többség által kikényszerített határozat között, amely kimondta, hogy 160 ezer menekültet kvóták alapján kell áttelepíteni.

Véleményem szerint ezek az emberek nem fogták fel, hogy a válságok hatására Európa átalakult, és egy csak és kizárólag „szabálypolitikára” berendezkedett rendszerből olyanra kell váltania, amely képes „eseménypolitikát” folytatni. Az Európai Unió intézményei eredendően piacépítésre és egyensúlyteremtésre vannak berendezkedve. Ez a szabálypolitika egy konszenzust és társadalmi támogatást biztosító, okos mechanizmus, de csak azon a rendszeren belül működik, amely abból a vélelmezett feltételezésből indul ki, hogy a történelem előre megjósolható pályán halad. Az „eseménypolitika” viszont épp arról szól, hogy képesnek kell lennünk kezelni az előre nem látható és megjósolhatatlan eseményeket. Ez a fajta politikai cselekvés nem egy előre meghatározott keretben működik, hanem olyankor, amikor valami – a legszélsőségesebb esetben egy háború vagy egy katasztrófa – szétfeszíti ezeket a kereteket. Ilyen próbatétel volt 2008-ban a hitelválság, melynek során a gazdaság nem volt hajlandó a központi tervhivatalok sémái szerint működni. Egy előre nem látható helyzetre adott válasz persze új szabályozási keretet teremthet (ilyenkor egyfajta kölcsönhatás keletkezik a szabály- és az eseménypolitika között), de bizonyos politikai döntések (például a katonai területen) csak egyszeri cselekvésekre fordíthatók le.

A szabálypolitika olyan politikust kíván, aki vérmérséklete és tudása alapján alkalmas az egyensúlyozásra. A közönség értékeli az erényt és a megbízhatóságot, de demokráciáinkban gyakran nem látja a különbséget a politikus és a magas rangú hivatalnok vagy a szakember között. Az eseménypolitikában viszont rögtönözni képes politikusokra van szükség. Fontos, hogy a politikus meggyőző történettel álljon elő, és meg tudja szerezni a parlament és a közönség támogatását, azaz meggyőzze őket a döntés szükségességéről. Az a politikus tud tekintélyre szert tenni, aki azt a képet sugározza magáról, hogy a megfelelő pillanatban van benne kezdeményezőkészség, bátorság és cselekvőképesség.

Egy szabálypolitikára szabott rendszer nem képes minden további nélkül eseménypolitikára váltani. A döntések és a lehetőségek akkor mutatkoznak meg igazán, ha a szabálygyár és a politikai cselekvés sajátosságait két tengely mentén különválasztjuk (lásd az 1. ábrát). Az egyik kérdés az, hogy mennyire új és egyedi a meghozandó döntés. Beleillik-e az adott eset a meglévő szabályok adta keretekbe, vagy teljesen váratlan, véletlenszerű, esetleg rendkívül érzékeny? Ez alapvető kérdés minden politikai rend számára. A különbség ritkán fekete-fehér; a bevett szabálypolitika és a meglepő eseményeket kezelni képes eseménypolitika egy szürke árnyalatok alkotta skálán helyezkednek el.
14
A vashulladék piacának megteremtése több cselekvést kíván, mint a piac működtetése vagy felügyelete; de mivel a piac kialakítását az a szerződésbe foglalt kívánság szülte, hogy létre kell hozni egy bányászati közösséget – és ez a döntés sem a semmiből jött –, mégiscsak azt mondhatjuk, hogy mindez még belefér a szabálypolitika szabta keretekbe.
15
Ezzel szemben magának az európai bányászati közösségnek a megalapítása (mely Robert Schuman francia miniszter kezdeményezésére, Konrad Adenauer német kancellár azonnali egyetértése mellett történt) minden további nélkül politikai cselekvésnek számított. Ez egy teremtő lépés volt, amely mélyen beavatkozott a háború utáni európai rendbe, ezért bátorságot és ütemérzéket követelt.

A másik kérdés az, hogy a közhatalmi autoritások nevében mely szereplők lépnek színre. Ettől függ, hogy mekkora felhatalmazást ad a döntés. Korábbi megállapodások, folyamatok és szakértelem alapján vagy parlamenti többségre, illetve választásokra hivatkozva hozzák-e ezt meg? Ez a különbség is igen képlékeny; a skála az adminisztratív végrehajtóktól, szabályalkalmazóktól és szakemberektől a technika és a politika határterületén manőverező szereplőkön (például szakminisztereken vagy uniós biztosokon) át a nyilvánosság középpontjában cselekvő elnökökig és kormányfőkig terjed. Itt „governance”-ról „government”-re váltásról beszélhetünk, amikor a névtelen, sok szintű adminisztratív irányítást a kormány leplezetlen, látható hatalma vagy a jogi, illetve hivatali felhatalmazást politikai felelősség és hatalom váltja fel.

Ha az újszerűség mértékét vagy a helyzet érzékenységét egy x tengelyen ábrázoljuk, amely egy adott keretek közötti irányítástól és megvalósítástól (balra) egy ismeretlen helyzetben való politikai cselekvés felé halad, és ezt egy olyan y tengellyel metsszük, amely az intézményi szereplőket foglalja magába a hivatalnoki kartól (lenn) a kormányig (fenn), akkor négy négyzetet kapunk. Baloldalt lenn, a megvalósítás és a bürokrácia négyzetében találjuk azt a szabálypolitikát, amely a vashulladék piacával és a brüsszeli szabálygyár hasonló példáival foglalkozik, míg jobbra fenn, a politikai cselekvés és a kormányzás négyzetében olyan eseménypolitikát találunk, mint amilyen a 2008-as grúziai tűzszünetről szóló tárgyalássorozat volt, és az ehhez hasonló, politikai cselekedetet kívánó esetekben szükséges.
16
Ha Európa olyan rendszerré akar átalakulni, amely nemcsak szabályozásra, hanem cselekvésre is képes, akkor átlós mozgásra van szükség, mert a váltásnak egyúttal egy más típusú hatalomra való hivatkozással is kell párosulnia. Az unió csak ilyen módon juthat el a dédelgetett, bal alsó szabálygyártól az eseménypolitikát jelentő jobb felső négyzetbe.

És mi van a másik két négyzettel, ott mi történik? Azokban a politikai üzem néhány sajátos és kevésbé sikeres formája található. A bal felső négyzet a megvalósítás és a kormányzás kombinációjának területe, tehát olyan tevékenységeké, mint a felügyelettel kiegészített szabályozás, de nem az, amely a szakértelemre, a mandátumokra vagy az eljárásrendekre hivatkozik, hanem az, amely a politikai döntések alapján cselekszik. Ez a diszkrecionális hatalom területe, ahol kormányzási hatalommal felruházott politikusok avatkoznak a semleges vagy független eljárásrendekbe. Hírhedt eset, ahogy a bizottság semmibe vette a stabilitási és növekedési paktumban rögzített költségvetési szabályokat (anélkül, hogy a köz felhatalmazta volna a szabályok átírására). Politikai beavatkozásra akkor is sor kerülhet, ha a vak szabályozási düh közfelháborodást vált ki; ilyenkor a sajtó előáll egy történettel, ezzel nyomást gyakorolva a politikusokra (és nem a hivatalnokokra), mire azok úgy döntenek, hogy mégis kivételt tesznek. Ha egy ilyen beavatkozás legitim, „diszkrecionális hatalomról” beszélünk. De a megvalósítás elpolitizálása megkérdőjelezhető és túlzott is lehet. A korrupció és a nepotizmus is ebbe a négyzetbe tartozik.

A diszkrecionális hatalom visszaéléseivel szemben a brüsszeli szabálygyár eljárásrendileg igen sok eszközzel rendelkezik; erre büszke is, és általában véve jobb, ha ezen nem változtatunk. De mivel túlságosan egyoldalúan közelít ehhez a kérdéshez, nem veszi észre, hogy ami negatív megítélés alá esik a szabálypolitikában (mint például a sietség, a kompromisszumképtelenség vagy a láthatóság), az épp hogy erény, amikor kordában akarjuk tartani a történéseket. Így aztán belesétál egy másik csapdába, a jobb alsó négyzetbe. Itt a szabálypolitika mérnökei az eseménypolitika területén mozognak, de kizárólag az általuk megszokott irányítási eszközökkel vannak felfegyverkezve. Ilyenkor történnek a balesetek; erkölcsi szempontból ezek talán nem olyan súlyosak, mint a korrupció, de hatásukat tekintve legalább annyira katasztrofálisak. Ez a négyzet, a diszkrecionális hatalom tükörképe, a technokratikus hatalom területe, amikor hivatali felhatalmazásokkal élnek az események területén, mégpedig a köz kellő támogatása nélkül. A közelmúlt európai válságai ezen a területen játszódtak le; erre oda kell figyelnünk, mert ez egy csapda, amelytől óvakodnunk kell. A menekülthullám kezeléséhez ugyanis nem elegendő a halkvóta technikáinak alkalmazása. És amikor Putyin korában szoros kapcsolatokat alakítunk ki Ukrajnával és Oroszország más szomszédaival, több stratégiai tudásra van szükségünk, mint amennyit a régi kereskedelempolitika gazdasági sémáiból tanultunk. Így több példát is említhetnénk olyan hivatali hübriszre, amikor Európa merészségből vagy óvatlanságból úgy lépett az eseménypolitika területére, hogy nem rendelkezett megfelelő eszközkészlettel.

Ki viszi a szót?

Egy, a párizsi egyetemen tartott néhány évvel ezelőtti beszédében Wolfgang Schäuble
német pénzügyminiszter azt mondta, hogy nem csak a politikusok felelősek azért, ha nem elég egyértelmű az európai politika: „Mindenkinek fel kellene tennie magának a kérdést, hogyan beszél Európáról, és ez a beszédmód milyen hatással van az Európával kapcsolatos vélemények alakítására.”
17
A veterán politikus számára nyilvánvaló, hogy nyelvhasználatunk nemcsak a gondolkodásunkat alakítja, hanem a politikai valóságot is.

A politikában nincsenek ártatlan szavak. Ez a meggyőződés vezetett, amikor Valahogy Európába című 2010-es könyvemet az európai szavak és érvelések térképészetével kezdtem. Még az olyan látszólag leíró jellegű terminusoknak, mint az „integráció”, „konstrukció”, „egységesülés” és „együttműködés” is megvan a maguk hangzása és kényszerítő ereje. Az integráció olyan sokkmentes folyamatra utal, amely teljes összeolvadással végződik. A konstrukció egy üres területen folyó építési projektet juttat az ember eszébe. Az egységesülés nyitva hagyja, hogy vajon önkéntes vagy erőszakos folyamatról van-e szó. Az együttműködés a (tag)államok megmaradó önállóságát hangsúlyozza. Az, hogy milyen szavakat választ valaki, árulkodik arról, hogy milyen típusú elemzést végez.

Az ilyen konnotációkat viszont el lehet kerülni, ha bedobunk egy új szót, vagy kicsavarunk egy már meglévőt (ahogy például a Valahogy Európába című könyv tette ezt az olyan szavakkal, mint a „szféra” és az „átmenet”). Egy másik módszer az, hogy megvizsgáljuk, ki melyik szókészletet használja, és azt milyen indítékkal teszi – ez nem szokatlan munkamódszer a szellemtörténetben.
18
Michel Foucault szavaival élve „a diskurzus nemcsak egyszerűen tolmácsolja a küzdelmeket és az uralmi rendszereket, hanem érte folyik a harc, általa dúl a küzdelem; tehát a diskurzus az a hatalom, amelyet az emberek igyekeznek megkaparintani”.
19
Az Európai Unió története tele van szócsatákkal. Hadd mondjak egy példát! Egészen 1987-ig tartott, mire az Európai Parlament hivatalosan „parlamentnek” nevezhette magát, noha az első próbálkozások, hogy a szerény „gyűlés” nevet
20
lerázza magáról, már az 1950-e években elkezdődtek.
21
Napjainkban a régi mantrák és a berögzült gondolkodásminták ismét akadályozzák annak elismerését, hogy az uniónak van kormányzata, és a szemünk láttára bontakoznak ki végrehajtó hatalmának formái. Ideje, hogy a fogalmakat összhangba hozzuk a viszonyokkal. Többek közt ez is okot adott arra, hogy megírjam ezt a könyvet.

Jelenleg az Európai Unió szemmel láthatóan nehezen tud mit kezdeni azzal a nyilvános szócsatával, amelybe bonyolódott. Az unió ellenfelei – a legkülönbözőbb színezetű nacionalisták és populisták – a leghangosabbak, hívei pedig hallgatnak, vagy túlharsogják őket. A 2015 óta tartott európai népszavazásokon – nemcsak Nagy-Britanniában volt ilyen, hanem Görögországban, Dániában, Hollandiában és Magyarországon is, ráadásul még ennél is több népszavazást beígértek vagy bejelentettek – mindig az derült ki, hogy az Európa-párti „igen” tábor retorikai szempontból nem tudja felvenni a versenyt a „nem” táborral. Az unió túl későn jött rá, hogy ha válasz érkezik valamely kijelentésére, akkor jobban teszi, ha nem hallgat.

Az európai politika elvesztette azt a természetes képességét, hogy meggyőző történetekkel lépjen a közönsége elé. A Jean Monnet szellemében végrehajtott gazdasági és jogi depolitizálás hatékonyan tüntette el a színpadról a politikai alapmotívumokat és meggyőződéseket. Az euróválság folyamán kiderült, hogy a rendszernek a szakadék szélén kell táncolnia ahhoz, hogy a föld alá kényszerített politika előkerüljön. (Angela Merkel szövetségi kancellár 2010. májusi kijelentésével hozta ezt elő, mikor azt mondta: „Ha az euró elbukik, akkor Európa is elbukik.”)
22
A politikai indítékokat az emberek már nem hallják meg, mert azokat nem magyarázzák el nekik. Nincs meg hozzá a megfelelő nyelv, és nem áll rendelkezésre semmilyen új forgatókönyv. A szóvivők visszahúzódtak csigaházaikba. Az integráció előrehaladtával a közgazdászok, a jogászok és az EU-ideológusok nyertek jogot a szólásra, ők pedig szóhasználatukkal, betűszavaikkal és önmaguknak címzett gratulációikkal még az érdeklődő közönséget is kétségbeesésbe kergetik.

A túlélés érdekében az uniónak nemcsak a cselekvési és a védekezési képességét kell megerősítenie, de a szócsatát is meg kell nyernie. Nem sokkal azután, hogy 2017 májusában Emmanuel Macron francia elnököt beiktatták hivatalába, a csúcstalálkozókon elnöklő Donald Tusk látogatást tett az Elysée-palotában. A lengyel politikus azt mondta, hogy épp mert „hazafi”, meg van győződve az „egyesült és szuverén” Európa fontosságáról, majd így folytatta: „Az olyan szavak, mint a biztonság, a védelem, a méltóság és a büszkeség megérdemlik, hogy visszakerüljenek a politikai szótárunkba. Nincs ok rá, hogy ezeket a fogalmakat meghagyjuk a szélsőségesek és a populisták monopóliumának. Ők ugyanis cinikusan előnyt kovácsolnak a félelmekből és a bizonytalanságból, mégpedig úgy, hogy a biztonságról általuk kialakított modellt az előítéletre, az autoriter vezetésre és a szervezett gyűlöletre építik. Válaszunknak a napnál is világosabbnak és határozottnak kell lennie.”
23
A válasznak tettek és szavak formájában kell érkeznie.

Nyitott színpad és új politika

A politika visszatérése Európába – ez teszi szükségessé az eseménypolitikát. És igen, ez egy újfajta politika. A világ recseg-ropog. Fortuna asszony ott áll a küszöbön, de vajon ki fog neki Brüsszelben ajtót nyitni? Egy szabálypolitikus egy engedélyezési eljárásra vonatkozó javaslattervezettel, vagy egy eseménypolitikát gyakorló politikus, aki a politikai tábora nevében megmérkőzik a kihívóval?

Ez a könyv nem a brüsszeli szabálypolitikáról szól, még akkor sem, ha az páratlan békéltető elem marad, és továbbra is jólétet teremt. 1950-nel és 1985-tel ellentétben 2019-ben már nem a szabálypolitika kínál fejlődést és megújulást.

E könyv témáját, Európa eseménypolitikájának kialakulását heves viták, kudarcok és feszültség kísérik. Ennek ellenére a válság hatására rögtönzött vezetés jön létre, új szereplők lépnek színre, és a kormányzati hatalom új formái jelennek meg. Az is kiderül, hogy az unió igen nagy tekintéllyel rendelkezik, amely szükséghelyzetekben képes határozottságot mutatni, és mozgósítani a cselekvési képességeket – de egyelőre szinte csak olyankor.

Ez a könyv arról is szól, hogyan lesz az unió egyetlen hangos, nyilvános tér, amikor választ ad eseményekre. Azért hallunk a szomszédoknál zajló választásokról, mert az rólunk is szól. A híreket tudatosan fogyasztó Európa 2015-ben pontosan tudta, ki a görög pénzügyminiszter és német ellenlábasa, a Twitteren pedig folyt a disputa Magyarország és Lengyelország erős emberéről, valamint az Európai Központi Bank pókerarcú elnökéről. Mindegy, hogy az euró, Görögország, Ukrajna vagy Schengen a téma, a közönség hajszálpontosan megérzi, hogy a kormányok és az intézmények naponta hoznak döntéseket az európai sorsközösségről, ezek pedig ma már nem maradhatnak rejtve a gazdasági magyarázatok vagy a technokrata füstfelhő mögött. A piacról és a szabályozási hévről szóló régi Európa polgáraiból közönyt vagy enyhe gúnyt váltott ki, ez azonban nem akadályozta meg abban, hogy a maga útján haladjon. A valuta, a hatalom és a határ alkotta új Európa nagyobb nyilvános erőket és ellenerőket szabadít el, nagyobb várakozásokat és mélyebb bizalmatlanságot kelt. Ebben az új Európában a döntések már nem mindig szerződések vagy szakértelem alapján, hanem a pillanat szülte szükséghelyzetre adott közös válaszként, vélemények ütközéséből születnek, éppen ezért nyilvános felelősségvállalást igényelnek. És nyílt színpadon kell kiharcolni őket.

A következő oldalakon azt látjuk majd, hogy az elmúlt évek drámai epizódjai elsősorban nem a parlamenti arénában, hanem sokkal inkább Európa állam- és kormányfőinek fórumain játszódtak le. Ebből még inkább látszik, hogy az „Európai Egyesült Államok” nem egy, a nemzeti kormányok felett álló EU-kormány vezette föderális állam felé halad. Az unió alapvető, erős központi intézményeivel szemben a tagállamok más módot is találtak arra, hogy a mindnyájukat érintő döntéseket meghozzák. Ezért az unió nem áll a „szuperállam” vagy eljelentéktelenedés végzetes dilemmája előtt. Európa nem az ilyen ideológiai viták, hanem az olyan eseményekre adott válaszok révén formálódik, amelyek rákényszerítik a vezetőit, hogy a nyilvánosság színpadán új politikát rögtönözzenek. A közönségben erre megvan a fogadókészség. Most már felgördülhet a függöny.

5 Hannah Arendt: „Az emberi állapot” (ford. Pályi Márk), 2000 Irodalmi és Társadalmi havi lap, 2017/6, https://ketezer.hu/2018/04/hannah-arendt-az-emberi-allapot/.

6 Marcel Gauchet: L’Avènement de la démocratie, 4: Le Nouveau Monde, Gallimard, Párizs, 2017, 262.

7 Íme egy csokorra való három grexithívő, Buiter, Roubini és Krugman kijelentéseiből. Willem Buiter 2011. november 16-án adott interjút a Bloombergnek: „Véleményem szerint néhány hónapunk – de lehet, hogy csak néhány hetünk vagy napunk – van hátra, mielőtt egy olyan ország, mint Spanyol- vagy Olaszország elkövet egy alapjában véve felesleges hibát, és ezzel egy olyan pénzügyi katasztrófát kockáztatunk, amely magával rántja az európai bankrendszert, majd Észak-Amerikát.” 2012 júliusában Buiter 2013. január 1-jét jelölte meg, mint ami a grexit D-napja lesz (ezt az időpontot ő találta ki). Nouriel Roubini az alábbiakat mondta 2012. január 25-én a 2012-es Világgazdasági Fórumon: „Az eurózóna egy vánszorgó vonatroncs. Több ország is – nem egyedül Görögország – fizetésképtelen. Véleményem szerint Görögország 12 hónapon belül elhagyja az eurózónát, hogy példáját aztán Portugália is kövesse… […] Ötven százalék esélye van annak, hogy három-öt éven belül felbomlik az eurózóna.” Paul Krugman pedig ezt nyilatkozta a New York Timesnak 2012. május 17-én, „Apocalypse fairly soon” című interjújában: „Hirtelen szemmel láthatóvá vált, hogyan hullik darabjaira az eurózóna – ez a nagyszabású, elhibázott, politikai unió nélküli monetáris unióra tett kísérlet. Itt most nem a távoli jövőről beszélünk. Bizonyos konstrukciók iszonyatos sebességgel, hónapok és nem évek alatt esnek szét.” (Az idézeteket Francesco Papadia Money matters? Perspectives on Monetary Policy című blogjából és Noah Barker „Euro doomsayers adjust predictions after 2012 collapse averted” című cikkéből vettem át. Utóbbit a Reuters közölte 2012. december 28-án.)

8 Julien Benda: Discours à la nation européenne, Gallimard, Párizs, 1979 [1933], 124

9 A Miniszterek Tanácsát hivatalosan az „Európai Unió Tanácsának” hívják; hogy az intézményt jobban meg lehessen különböztetni az Európai Tanácstól, ahol a kormányfők tanácskoznak, inkább a Miniszterek Tanácsa nevet választottam. Magától értetődik, hogy e két uniós intézmény nem azonos az „Európa Tanáccsal”, ezzel a Strasbourgban székelő, a demokráciát és az emberi jogokat képviselő szervezettel, amelynek 47 tagja között ott van Oroszország és Törökország is, és amely leginkább az Emberi Jogok Európai Bírósága révén tett szert ismertségre.

10 Névtelen, állandó képviselő az Európai Unióban. Idézi Lionel Barber: „The men who run Europe”, Financial Times, 1995. március 11.

11 Az 1961–1962-ben javasolt „Fouchet-tervekben” a francia elnök az Európai Gazdasági Közösség hat államfőjének vagy kormányfőjének csúcstalálkozóit tanácsolta, hogy de facto ellenőrizni tudják a brüsszeli intézményeket. A terv heves ellenállást váltott ki, a holland és a belga kormány attól félt, hogy ez a megoldás francia–német diktátumokhoz vezet majd, és így a javaslat keserű szájízt hagyott maga után.

12 Görög eredetű szó, jelentése: három táblából összeszerkesztett, összecsukható szárnyas oltár. – A ford.

13 A kortársak viszonyulását e három megközelítéshez mindenkinél hívebben mutatja be Altiero Spinelli: The Eurocrats: Conflict and crisis in the European Community című könyve (John Hopkins University Press, Baltimore, 1966, 1–25.); lásd még Luuk van Middelaar: Valahogy Európába, Typotex, Budapest, 2011, 19–30. Which European Union? Europe After the Euro Crisis című könyvében (Cambridge University Press, Cambridge, 2015) hasonló hármas felosztást alkalmaz Sergio Fabbrini is, bár kicsit zavaró, hogy „három unióról” beszél, holott itt egyetlen unión belül küzdő három vízióról van szó.

14 Hasonlóan szokás rangsorolni a késő középkori európai fejedelem feladatait, illetve hatalmát. A skála a jurisdictiótól (a törvény kinyilvánításától) a gubernaculumig (a kormányzásig) terjed; a szokásjogra vagy a tanácsadói testületre hivatkozástól az egyedül meghozott gyors döntésig. Pocock ezt a spektrumot így írja le: „A [törvény- kezési] skála egyik végén azok a tapasztalati döntések voltak, amelyek már rendelkezésre álltak, és az uralkodónak csak azt kellett megmondania, mik ezek, így emlékeztetve arra, miért nincs szükség saját bölcsességén alapuló ítélkezésre; ezekben az esetekben saját tapasztalatának nem kellett hozzájárulnia a szokáshoz, és ő maga nem kezdeményezett. A különböző köztes szinteken, mint az ismeretlen helyzet és a mennél gyorsabb válasz jelentette kényszer, nagyobb személyes hozzájárulásra volt szükség, és ez a tevékenység hatással volt a szokás alakulására is; a király kevesebb tanácsadótól kért segítséget, erősebben támaszkodott saját ítélőképességére, de olyan döntéseket hozott, amelyeknek általános, illetve időbeli érvényessége és kötelező ereje ennek megfelelően gyengébb is volt. A skála másik végén a teljesen ismeretlen helyzetek álltak, amikor a válasznak azonnalinak és határozottnak kellett lennie; az uralkodó abszolút volt abban az értelemben, hogy döntéseinél nem kötötte kezét a szokás vagy a tanácsadó testület, de ezek a döntések nem lettek, mert nem lehettek általánosan mérvadó törvények. Csak az ismétlés és a további tapasztalat tehette azzá őket.” (J. G. A. Pocock: The Machiavellian Moment: Florentine Political Thought and the Atlantic Tradition, Princeton University Press, Princeton, 1975, 26.) A mi szempontunkból ez azért érdekes, mert itt egyetlen fejedelem feladatskáláját látjuk, miközben a modern európai történelem folyamán ezek a funkciók szétváltak és eloszlottak a politika, a végrehajtó és a bírói hatalom különböző alakjai, illetve hordozói között.

15 A vashulladékpiacról szóló példát attól kölcsönöztem, akitől származik: E. P. Wellenstein: Dankrede bij aanvaarding van de Von der Gablentzprijs, Den Haag, 2007. november 29.

16 Erről az epizódról Nicolas Sarkozyvel a főszerepben lásd a 2. fejezetet.

17 „Rede des Bundesministers der Finanzen Dr. Wolfgang Schäuble an der Université Paris-Sorbonne”, 2010. november 2., https://www.wolfgang-schaeuble.de/1595/

18 Gondoljunk az Otto Brunner-, Werner Conze- és Reinhart Koselleck-féle „történeti idők szemantikájára”; a politikai gondolkodás úgynevezett cambridge-i iskolájára, amelyet Quentin Skinner és J. G. A. Pocock képvisel, vagy az amerikai nyelvfilozófia „lingvisztikai fordulatára”, amelynek Richard Rorty és mások a képviselői.

19 Michel Foucault: „A diskurzus rendje” (ford. Török Gábor), Holmi, 1991/7, 869–870, https://epa.oszk.hu/01000/01050/00166/pdf/EPA01050_holmi_1991_07_868-889.pdf.

20 1958-ban az Európai Parlamentáris Gyűlés elnevezést kapta. – A ford.

21 Van Middelaar: Valahogy Európába, 363–365.

22 „Ha az euró elbukik, akkor Európa is elbukik”, Magyar Nemzet, 2010. december 14., https://magyarnemzet.hu/archivum-archivum/2010/12/ha-ez-euro-elbukik-akkor-europa-is-elbukik.

23 „Remarks by President Donald Tusk before his meeting with French President Emmanuel Macron”, 2017. május 17., https://www.consilium.europa.eu/hu/press/press-releases/2017/05/17/tusk-remarks-president-france-macron-paris/

I. Felvonások és jelenetek

Cselekedni a legáltalánosabb értelemben véve annyit tesz, kezdeményezni, kezdeni (ahogy a görög archein szó is azt jelenti, „kezdeni”, „vezetni”, majd „uralni”), mozgásba hozni (ami a latin agere eredeti jelentése). A sok ember mind initium, születésénél fogva jövevény és kezdő, ezért kezdeményez később maga is, ez hajtja őt a cselekvés felé.
24

Hannah Arendt

24 Hannah Arendt: „Cselekvés és beszéd” (ford. Pályi Márk), Kalligram, 2016. július–augusztus, https://www.kalligramoz.eu/Kalligram/Archivum/2016/XXV.-evf.-2016.-julius-augusztus/Cselekves-es-beszed.

Ugyan miféle megfontolás alapján engedhetné meg magának egy szónok, hogy az előre nem látható eshetőségeket bármikor is kihagyja a számításból? Mi lesz vele, amikor vissza kell vágnia ellenfelének? A dolgok gyakran nem úgy alakulnak, ahogy elképzeltük, előre megírt válaszainkkal hoppon maradunk, hirtelen az egész ügymenet gyökeres fordulatot vesz. S ahogy a kormányosnak a viharos szelek rohamaihoz, úgy az ügyvédnek a per forgandóságához kell alkalmazkodnia. […] Egyáltalán nem amellett kardoskodom, hogy a szónok szívesebben válassza a rögtönzést, hanem hogy képes legyen rá.
25

Marcus Fabius Quintilianus

1. Rögtönzés: az euróválság

Fogódzó nélkül

Amikor kitört az euróválság, senki sem tudta, mi a teendő. Amikor azt látjuk, hogy utólag kommentátorok hada bizonygatja: ő mindent előre megjósolt, talán nem árt felidézni a történteket. Azzal a kockázattal, hogy az egyik euróországban kirobbant válság átcsaphat egy másikba is – és a pénzügyi nyugtalanságot leginkább ez gerjesztette –, előzetesen senki sem számolt.

Mit csinál az ember, ha vészhelyzetbe kerül, és a bevett szokások, szabályok és megállapodások nem nyújtanak segítséget? Kénytelen rögtönözni. A „rögtönözni” szónak van egyfajta negatív kicsengése, amely azt sugallja, hogy az illető felkészületlen, és ide-oda kapkod, de van egy pozitív, teremtő jelentéstartománya is, mint a dzsesszzenében vagy a vitateremben, ahol a legjobb rögtönző diadalmaskodik. Ha valaki a vendégeinek üt össze egy „rögtönzött ebédet” – amelyhez nincs meg otthon minden hozzávaló, vagy a vártnál több embert kell megetetni belőle –, akkor az nem meri előre megmondani, hogyan fog elsülni a dolog. A példa világossá teszi, hogy a „rögtönzésnek” jogosan van negatív felhangja, ha egyszer az ember jobban is átgondolhatott volna valamit, vagy elmulasztotta, hogy rákészüljön, és tapasztalataiból nem vonta le a következtetéseket. De ha teljesen váratlanul kell cselekednünk, mert előre kiszámíthatatlan kihívás ért bennünket, akkor a rögtönzés nem szégyen, hanem különleges képesség.