Jeffnek,
aki mellett minden lehetséges

Két súlyos baleset ért életemben.
Először a villamos, aztán Diego.
Messze Diego volt a rosszabb.

FRIDA KAHLO

A baleset előtt

Július

1. fejezet

Maddy

Ahogy Maddy nyelve a fogához ért, már szinte érezte a szétmorzsálódó Xanax keserű ízét. A kórházban töltött kimerítő nap után semmire sem vágyott jobban, mint a gyógyszer nyújtotta ellazulásra. Egyetlen porcikája sem kívánta a vacsorafőzést. A munka miatt eleve háborgott a gyomra, amit csak tetézett az idegesség, hogy Ben talán ugyanolyan gyilkos hangulatban jön majd haza, ahogy távozott, és végképp elment az étvágya.

Borítékolni tudja a választ. Így legyen ötöse a lottón.

Gondolatban minden reggel megpörgette a Ben-kereket, azt remélve, hogy aznap a nyíl a boldog férj vagy legalább a semleges fickó mezőn áll meg. Azonban a szerencsekerék nyelve ma reggel a szemétláda fölött akadt meg. Ben őt okolta Caleb hisztije miatt, ami – ó, micsoda borzalom! – kerek húsz percet rabolt el férje drága munkaidejéből.

Komolyan fontolóra vette, hogy bekapja azt a tablettát, de a családi boldogság rítusai teljes figyelmet és éberséget követeltek. A táborban eltöltött kimerítő nap után Gracie és Caleb a szőnyegen heverészett: a hétéves Caleb, szinte félálomban, az arcát dörzsölgette a hüvelykujjával; a kilencéves Gracie üveges szemekkel a tévét bámulta. Emma, a legidősebb, aki tizennégy évesen egy napközis táborban vigyáz gyerekekre, bármelyik pillanatban hazaérkezhet.

Maddynek semmi kedve sem volt feltápászkodni a kanapéról, bár tudta, rengeteg feladat vár rá. Fel kell darabolni a zöldséget, kifizetni a jelzálogot, berakni egy mosást, mert a gyerekek lassan már nem találnak tiszta zoknit. Keresni kell egy bélyeget is valahol az íróasztalnak nevezett őskáoszban, mert a villanyszámlát is fel kell adnia a postán. A gyerekek lelkével is foglalkoznia kellene. Ráadásul csúnyán összevesztek Bennel aznap reggel, valamivel kárpótolnia kell őt is. A pippantás ugrott be megoldásként.

Csupasz karján nyomokat hagyott a kanapé strapabíró kárpitja, amit a kisgyerekes szülők előszeretettel választanak, mert könnyű eltávolítani róla a ragacsos rágcsálnivalók maradványait. Úgy sóvárgott egy légkondicionáló után, mint egykoron a békesség, az igazság és a férje után. Egyre nehezebben viselte az egymást követő, fullasztó bostoni nyarakat ebben a gyenge elektromos vezetékekkel rendelkező viktoriánus házban, és egyre kevésbé hatották meg férjének a globális felmelegedésről szóló eszmefuttatásai. Ben szerint minden izzadságcsepp a környezettudatosságot erősíti.

Ismét érezte a mélyen ülő csomót a derekában, nem enyhült a fájdalom, hiába nyomkodta, hiába támasztotta meg a hátát egy kemény kispárnával. Bár cseppet sem volt éhes, a gyomra hangosan korogni kezdett.

Gyorsan elkészíthetné a halrudacskákat, de ahhoz sem volt ereje, hogy a sütőt bekapcsolja.

Bevágódott a hátsó ajtó. Emma ledobta hátizsákját az asztalra. A lánya így jelezte, hogy megjöttem.

– Te vagy az, Emma?

– Mi van már?

Maddy feltápászkodott a kanapéról, és elindult a konyha felé.

– Csak biztos akartam lenni benne, hogy te vagy az.

– Miért, valaki másra számítottál? – kérdezte a lány.

– Lehetett volna apa is.

– Hát persze.

Milyen univerzális szó lett a családjukban a persze; így fejezik ki udvariasan azt, hogy tudom, hogy mondtál valamit, de nem akarok ezzel érdemben foglalkozni. Mostanában túl sokszor használták.

A reggeli közben olvasott újságok borították be a fél asztalt. Emma a hűtőszekrényben tartott szemlét, miközben Maddy összeszedte a lapokat, és azon gondolkozott, hogy kidobja-e őket a szelektív gyűjtőbe. Vajon Ben kiolvasta már a Boston Globe-ot és a New York Timest?

– Nincs semmi kaja – jegyezte meg Emma. – Bezzeg Caro anyukája…

De nem tudta kifejteni, milyen fantasztikus háziasszony  Caro anyja, mert a gondolatmenetét hirtelen üvegcsörömpölés és Caleb sikítása szakította félbe.

– Anya! – üvöltött Gracie. – Gyere gyorsan!

Maddy berohant a nappaliba, Emmával a nyomában.

– Jézusom, mi történt?

Maddy Caleb mellé guggolt, a gyomra összerándult a fiú talpából ömlő vér láttán. Egy üvegpohár darabjai hevertek körülötte, amelyeket tejcseppek pettyeztek, a padlón pedig hatalmas fehér tócsa csillogott. Maddy felkapott egy összegyűrt szalvétát, hogy elállítsa a vérzést, és próbált úgy guggolni, hogy a térdét ne vagdossák össze az üvegszilánkok.

Gracie szája remegett.

– Nem az én hibám! Csak felálltam, és véletlenül felborítottam a tejespoharát. Ő meg dühös lett, és kiabálni kezdett, aztán felállt, belerúgott a pohárba, az meg összetört. Aztán belelépett az üvegdarabokba.

– Semmi baj, Gracie.

A vér átütött a szalvétán, átáztatta a papírt, ahogy Maddy rányomta a sebre.

– Emma, hozz egy nedves törülközőt!

Ben most biztosan azt mondaná, hogy ez elkerülhető lett volna. Erre találták ki a műanyag poharakat.

– Anyu, csinálj valamit, hogy ne vérezzen! – Könnycsík futott végig Caleb maszatos kis arcocskáján.

Maddy erősebben nyomta a talpát. Gracie egy koszos pólót kapott elő a hátizsákjából, azzal próbálta felitatni a kiömlött tejet.

– Tessék, meghoztam. – Emma egy csöpögő konyharuhát nyújtott oda.

– Emma, ezt ki kellene csavarni. Mindegy, hozz inkább egy tisztát!

Emma kitrappolt, Gracie-vel a nyomában. A nedves konyharuhát belevágta a mosogatóba.

– Add ezt oda anyának! – harsant fel Emma hangja a konyhában.

Maddy fekete vászonszoknyája szegélyével leszorította a szalvétát. Gracie egy új törölközővel tért vissza. Emma az ajtóból figyelt, hosszú barna hajfonatát morzsolgatva.

Maddy elhúzta a szoknyáját, és rátette a törölközőt a sebre. Caleb csak nyöszörgött.

– El kell mennem az orvoshoz? – pislogott, miközben Maddy bekukucskált a törölköző alá.

– Nem tűnik túl mélynek a seb, de mindenesetre ki kell tisztítani – mondta. – Szerintem nem lesz szükség az orvosra.

Maddy megnyugodott, a pulzusa lelassult. Gondolatban már kicsit előreszaladt, végigfutott a lehetséges forgatókönyvön: Caleb lábát biztonságosan bebugyolálni és elállítani a vérzést, amíg a sürgősségi osztályra érnek, bepakolni a gyerekeket a kocsiba, felhívni Bent. Próbálta megállítani a gondolatáramlást. Újra megnézte a sebet – úgy látta, nem kell a kórházba rohanni. Nem volt mély a seb. Csillapodott a vérzés.

Caleb megpróbálta elhúzni a lábát.

– Ne nyúlj hozzá! Fájni fog!

Emma leguggolt melléjük.

– Ha hagyod, hogy anya kitisztítsa a sebedet, akkor monopolizok veled.

Caleb arca felragyogott.

– Ez nagyon szép tőled, kicsim. – Értékelnie kell Emma minden apró, kedves megnyilvánulását, és nagyobb türelemmel kell viselnie, ha a lánya duzzog, és forgatja a szemét. – Köszi!

– Én is beszállhatok? – kérdezte Gracie.

– Nem – vágta rá Caleb. – Csak mi játszunk ketten Emmával.

Gracie ajka megremegett az öccse szavait hallva, és Maddy azon tépelődött, vajon a lányát nyugtassa meg, vagy kiáltson rá a fiára, hogy hagyja már ezt abba. Észrevette, hogy Gracie az ujjacskáival épp aprócska keresztet vet, akárcsak Frances nagyi, Ben anyja, aki hajlamos volt az ilyen ösztönös rituálékra. Gracie gesztusa elbizonytalanította Maddyt. Legközelebb már térdre is borul a lánya a Szűzanya előtt. Gondolatban be is iktatta a teendői közé, hogy vesz egy zsidó csillagot vagy egy unitárius lángoló kelyhet, mielőtt Frances nagyi egy feszületet akasztana Gracie ágya fölé. Ennyit a vegyes házasságról.

– Annál izgalmasabb a Monopoly, minél többen játsszák, Caleb.

A terhestornán a várandós kismamáknak nemcsak a légzéstechnikát kellene elsajátítaniuk, hanem azt is, hogyan tegyenek igazságot veszekedő gyerekeik között.

– Nem, én csak Emmával akarok játszani!

Gracie maszatos lábujjain hintázott.

– Mit szólnál ahhoz, ha mi ketten készítenénk egy finom karamellöntetet, amíg ők játszanak? Ehetnénk egy fincsi fagyit vacsorára – vetette fel Maddy.

– Fagyit vacsorára? – Gracie erre már felkapta a fejét.

– Miért is ne? – kérdezett vissza Maddy, hátrasimítva lánya izzadt fekete fürtjeit. Ez volt az egyetlen dolog, amit Gracie szemmel láthatóan tőle örökölt. A gyerekeken mindkét szülőjük jellegzetes vonásait fel lehetett fedezni, de egyikük sem volt kiköpött apja vagy anyja: a vékony Calebnek ugyanolyan sűrű, barna haja volt, mint Bennek, de hosszú szempilláit és keskeny vállát már Maddytől örökölte. Szegény Gracie-nek, akárcsak Bennek, nagyon oda kell majd figyelnie, hogy később ne eresszen pocakot. Emma szikár termetével az anyjára, erőteljes arccsontjaival viszont az apjára ütött.

Emma megint pofákat vágott.

– Ennyit az egészséges táplálkozásról.

– Fogd már be, Emma! – kelt az anyja védelmére Caleb.

– Te fogd be, vagy lesheted, mikor játszom veled!

– Én is játszani akarok – nyafogott Gracie.

– Nem! Emma engem választott. Mosd ki a sebemet, anyu!

…

A gyerekek elaludtak, mindkét vállára dőlve egy-egy. Maddy is elbóbiskolt egy kicsit, lába a dohányzóasztalon pihent. Beszáradt karamelldarabkákkal tarkított koszos tálak hevertek szanaszét a szobában. Hatalmasakat kacagva megvacsoráztak, és a sok édességtől kómába estek.

Ben késői hazatérésének ismerős hangjaira riadtak fel. Az autó kerekei alatt megcsikorduló kavics. A hőségtől megvetemedett ajtó súrlódása. Kulcsok koppanása az előszobai asztalon. Az aktatáska tompa puffanása a padlón. Megkönnyebbült vagy bosszús sóhajtás, Ben aktuális hangulatától függően. Bár kora reggel Ben veszekedések közepette rohant el, most mégis úgy tűnt, jó a kedve. Hála istennek! Talán lesz egy csatározásoktól mentes, nyugis estéjük.

Ben belépett a nappaliba, szemügyre véve összekucorodott családját a kanapén, és a szétszóródott Monopoly-darabokat. Gracie máris felpattant, odarohant az apjához, és a derekát átkarolva hozzábújt puha pocakjához, a férfi pedig apró kontyocskába simogatta lánya göndörödő fekete fürtjeit a tarkóján. A testalkata olyan volt, mint egy negyvenhárom éves férfinak, aki a jó kondíció érdekében hetente kétszer elmegy kosarazni, de a súlyzót már nem emelgeti. Jól nézett ki, bár Maddyvel ellentétben, aki futott és az alagsorban kondizott, egyre több nyomot hagyott rajta az idő.

– Hát itt meg mi történt? – kérdezte. – Mintha egy bomba csapódott volna be.

– Volt egy kis izgalom. A fiunk megvágta magát.

Caleb felemelte bekötözött lábát, miközben még mindig a tévét bámulta.

– Jól vagy? – kérdezte Ben. Még egyszer megpaskolta Gracie vállát, majd a kanapéhoz lépett. – Nagyon fájt?

Caleb megvonta a vállát.

– Aha. Egy kicsit. – Közben Maddy arcát fürkészte, mintha tőle várná a helyes választ.

Ben Caleb vádlijára tette a kezét.

– Rá tudsz állni?

– Nagy nehezen. Inkább a sarkamon ugrálok azon az oldalon.

– Pont a talpa közepén van – mondta Maddy.

– Hogy történt? – Ben elhúzta a száját, és látszott, hogy a benne fortyogó düh bármelyik pillanatban kitörhet.

Maddy áthajolt Caleb fölött, és puszit nyomott férje arcának arra az oldalára, amelyet az odatartott neki.

– Nem felejtettél el valamit? – kérdezte. – „Helló, Maddy! Mi újság itthon?”

Ben vett egy mély levegőt.

– Ne kezdd ezt! Iszonyú napom volt.

Mit ne kezdjen? Ilyen az, amikor gúnyolódsz, mondta magának, Benre jellemző kioktató hangnemben.

– Elszundított, aztán amikor felébredt, nem jutott eszébe, hogy ott van mellette a tejespohár. Véletlen volt.

Jól tudta, hogy nem túl hihető a hazugság, de azt is tudta,  ahhoz éppen elég, hogy a férfi ne kezdjen vádaskodni.

– És hol aludt? A kukában?

– Nagyon vicces. Eltört egy pohár. Ennyi a történet.

Tessék. Csak kimondta az igazat.

– Miért nem tudnak a gyerekek az asztalnál enni és inni, mint minden normális családban? Miért nem műanyag poharat használtok? – Ben beletúrt a hajába. – Nézz már körül. Úgy néz ki a szoba, mint egy disznóól! Nem csoda, hogy folyton valami baleset történik!

Caleb a térdét nyomogatta a hüvelykujjával. Gracie keresztet vetett.

– Ne kezdd ezt most, kérlek! – pillantott jelentőségteljesen a férjére.

Ben megrántotta a vállát, hátradőlt a kanapén, és a plafont bámulta. Mélyeket lélegzett, mintha eszébe jutott volna az indulatkezelési útmutató, amit Maddy nyomott a kezébe hat hónappal ezelőtt, miután hozzávágott egy cipőt. A falhoz vágtam, nem hozzád; ezt mindig határozottan állította, valahányszor a felesége megemlítette az esetet. De most talán célba ért az üzenet. Végre egyszer sikerült áttörnie a férfi merev ellenállását, amikor az indulatairól próbált beszélgetni vele.

Ez jó jel. Hányszor tűrte el némán férje dühkitöréseit, mégis mindig ő volt a hibás, ha a házuk csatatérré vált. A férfi maga is megrémült, amikor hozzávágta a cipőt, de ugyanez történt évekkel korábban is, csak akkor egy mosószeres flakon repült. Annyi volt a különbség, hogy a férfi ezúttal hallgatott rá. Elolvasta az útmutatót, bár nagyon utálta, hogy szerinte a felesége tanácsadást tart neki. Ezt tartsd meg az ügyfeleidnek, ordította, amikor a nő elemezgetni kezdte a viselkedését. A gyerekek viselkedését. A házasságukat. Nem a pszichiáterem vagy, hanem a feleségem.

Ben nem kért a segítségből, Maddy viszont azt remélte, hogy a férje előbb-utóbb megtanulja kezelni az indulatait. Maddy húga meg volt győződve arról, hogy hamarosan túl késő lesz, és az indulatkezelési útmutató és a hasonló trükkök már nem segítenek. Vanessa nem tolerálta Ben dühkitöréseit, Maddy azonban magát hibáztatta az ellenszenv miatt, amit a családja tanúsított Ben iránt. Túl sok mindent osztott meg velük. Főleg negatív dolgokat. Mikor hívta fel utoljára a húgát azzal, hogy elmondja neki, minden rendben van? Hogy eldicsekedjen azzal, hogy Ben egy egész napot töltött azzal, hogy megtanítsa Gracie-t rendesen biciklizni? Hányszor mesélte el, hogy Ben elvitte a gyerekeket moziba, míg ő elment sétálni vagy masszázsra?

Az anyja legalább úgy tett, mintha szeretné Bent. Ezért Maddy végtelenül hálás volt neki.

– Képzeld, fagyit ettünk vacsorára – újságolta Caleb.

Emma válla megvonaglott. Gracie Maddyhez bújt.

Ben Caleb felé fordult.

– Fagylaltot?

– Bizony, forró karamellával – tette hozzá Caleb.

– Szép kis jutalom a pohártörésért, mondhatom – morgott Ben, miközben lerúgta a cipőjét. – Nem estem el, nem törtem el semmit, akkor én mit kapok vacsorára?

Emma felugrott.

– Csináljak neked tojást, apa?

– Köszönöm, édesem. Remek lenne.

Hátradőlt, és lehunyta a szemét.

Gracie megkocogtatta a homlokát. A férfi pislogott, és fáradtan elmosolyodott.

– Mi van, cukorfalat?

– Akarod, hogy szeleteljek neked répát?

Maddy felkapta a nappali sarkában árválkodó szennyeskosarat. Nem bírta nézni, ahogy a lányok körülugrálják Bent. Feldühítette, hogy a gyerekei épp most sajátítják el egy dühös férfi kiengesztelésének finom művészetét, de próbálná csak elmagyarázni ezt annak a valakinek. Mi a gond azzal, ha egy gyerek enni ad az éhes apjának?

Miután bedobott egy fehér mosást, és előkotorta az öblítőszert, elővett egy kis poros fellépőt, felmászott rá, és felnyúlt az összedobált tisztítószerek mögé. Előhúzott egy poros zacskót, amiben néhány tabletta lapult. Kivett egy sárga pirulát, kettéharapta, és csak úgy, víz nélkül lenyelte. Néha elgondolkodott azon, hol is vannak a titkos rejtekhelyek. A házban mindenfelé dugdosott el gyógyszereket, és ez megnyugvással töltötte el. Előfordult, hogy hetente csak egy tablettát kapott be, de az is megtörtént, hogy mindennap belenyúlt valamelyik gyógyszeres zacskóba. Akárhogy is, megnyugvással töltötte el a tudat, hogy a tabletták ott vannak egy karnyújtásnyira tőle.

…

Visszament a konyhába, ahol Ben vacsorájának maradványai hevertek szanaszét a pulton. Félresöpörte a szemetet, és nekilátott, hogy szendvicseket készítsen másnapra, és bepakolja a gyerekek uzsonnásdobozába. Megpróbálta szétkenni a hideg mogyoróvajat a kenyérszeleteken, amiről eszébe jutott, mennyire utálja Ben anyját. Frances az elmúlt negyvenhat évben úgy próbálta Ben apjának neurózisát kordában tartani, hogy makulátlan háztartást vezetett. Ehhez hozzátartozott, hogy állandó harcot folytatott mindenféle ételmérgezés, a baktériumok és a por ellen, emiatt tárolta a mogyoróvajat a hűtőben.

Tehát Frances miatt esznek kemény mogyoróvajat.

A kenyér szétesett. Gyorsan bekapta a darabkáit a kőkemény mogyoróvajjal együtt. Aztán elővett egy újabb szeletet, és nekilátott a szendvicskészítésnek: Calebnek szőlődzsemet, Gracie-nek áfonyát, Emmának pedig az anyja házi narancslekvárját tette bele.

A haragtól teljesen kimerült. Várta, hogy a Xanax hatni kezdjen, és a „szőke herceg” végre kisimítsa megviselt idegeit.

Kapcsolatuk kezdeti időszakában, amíg izzott közöttük a levegő, Bent azt sem zavarta volna, ha forró majonézt esznek, vagy szakadt lepedőn alszanak. Izgató volt, az ő fantasztikus Benje, a védőügyvéd, aki igazságot szolgáltat meghurcolt ügyfelei számára. Szinte levegőt sem mert venni a közelében, és igyekezett állandóan úgy helyezkedni, hogy hozzáérhessen. Kezét a vállán nyugtatta. A bokája lazán a férfi vádlijának támaszkodott.

Ben mellett mindenki eltörpült, hatalmas lendülettel vetette bele magát mindenbe. Szegénység? Csapjunk oda! Rasszizmus? Le vele! Szemét főbérlő? Most elkaptalak!

Ki gondolta volna, hogy ez a hatalmas szenvedély és düh egyszer majd egy késedelmes törlesztőrészlet ellen irányul? Egy hiányzó gomb ellen.

Maddy ellen.

2. fejezet

Ben

Ben kinyomta az ébresztőórát, és nagyon elégedett volt magával, mert a tervezettnél öt perccel korábban ébredt, és legyőzte az órát. Minden munkanap győzelemmel vagy vereséggel indult, attól függően, hogy a tudatalattija mennyire jól végezte a dolgát.

Maddy az oldalára fordulva aludt, háttal a férjének, a fejét karjaiba temetve. Ben kikapcsolta a másik ébresztőt is, hogy a felesége aludhasson még fél órát, majd kikászálódott az ágyból, hogy kávét főzzön – egy csésze gőzölgő kávéval fogja ébreszteni, mint a régi szép időkben.

Maddy minden apróságnak tudott örülni, Ben mégis naponta legalább egyszer megbántotta, vagy csalódást okozott neki. Ettől szarul érezte magát. A felesége azt hitte, nincs tisztában azzal, mit tesz ellene, pedig valójában csak a bűnei negyedét követte el teljesen akaratlanul. Nem arról volt szó, hogy ne tudta volna, rosszul cselekszik. Önző volt. Vagy a célszerűséget választotta. Miért üvöltesz? Maddy gyakran tette fel ezt a kérdést, de ő nem mondhatta meg az igazat: hiszen ha azt mondaná, hogy „mert ez hatásos és bevált módszer”, akkor biztosan szörnyetegnek tűnne. Nem tudott úgy tenni, mintha a kiabálás valami kedves vagy szeretetteljes gesztus lenne – komplett őrültnek tartották volna. Így inkább többnyire csak motyogott valamit, és elkullogott.

Miután lezuhanyozott, halkan leosont a lépcsőn, nem akarta felébreszteni a gyerekeket. Rettenetesen vágyott egy kis csendre, hogy megtervezhesse a napját, és zavartalanul elolvashassa az újságot. Korán kell beérnie, hogy találkozzon Elizabethtel, az aktuális kedvenc gyakornokával. Ma délután kell előterjeszteniük a bizonyítékok figyelmen kívül hagyására vonatkozó indítványt, amelyet a nő írt B-bird ügyével kapcsolatban. Ez a tökös fickó megdobogtatta Elizabeth szívét, annak ellenére, hogy az illetőt gyilkossággal vádolták.

Ben úgy gondolta, hogy kedvez kicsit Elizabethnek azzal, ha hagyja, hogy indokolatlanul sok időt fecséreljen erre a manipulatív szélhámosra. Nem kétséges, hogy hamarosan elveszíti az ügyfelekkel szembeni szimpátiáját, de a lány most teljesen egyértelműen meg volt győződve arról, hogy azok, akik a gettóban nőttek fel, eredendően szentek.

Ben homlokára izzadságcseppek ültek ki, miközben a kávét darálta. Alig múlt negyed hét, és a konyhában máris elviselhetetlenül meleg volt. Bekapcsolta a rádiót, és Maddy kedvenc hírcsatornájáról áttekert egy rockzenét játszó adóra, bár nem igazán tudta élvezni a zenét, ha ilyen halkan szólt. Behozta az újságot a verandáról. Hallotta, hogy az emeleten reccsen a padló, de mivel olyan korán van még, biztosan csak az egyik gyerek ment ki pisilni, aztán úgyis visszafekszik az ágyba.

– Apa? – Emma jelent meg az ajtóban, kisimítva hosszú barna haját álomtól még duzzadt arcából. – Anya hív. Gyere Caleb szobájába!

– Rögtön megyek! – Beleszórta a kávét a filterbe.

– De azt mondta, hogy most azonnal gyere! – mondta Emma.

Beleöntötte a vizet, bekapcsolta a kávéfőzőt, majd felszaladt a lépcsőn a fia szobájába, ahol Maddy karjaiban találta a nyöszörgő Calebet. Letérdelt, és megsimogatta Caleb vállát.

– Na szia, cowboy! Mi a helyzet? Rosszat álmodtál?

Caleb fájdalmas arcot vágott, és a lábára mutatott.

– Nagyon fáj.

– Hadd nézzem csak! – Ben megnyugtatóan megszorította Maddy térdét.

Gracie is betoppant, miközben Ben letekerte a fehér kötést.

– Mi az? Mi a baj?

– Caleb lába – mondta Emma.

Gracie közelebb húzódott a nővéréhez, és átszellemülten figyelte, ahogy feltárul a seb körül felpúposodott, gyulladtnak látszó rózsaszín bőrfelület.

– Lehet, hogy elfertőződött. – Maddy az arcát Caleb fején nyugtatta, és apró puszikat nyomott kócos hajára. – Orvoshoz kell vinni.

Caleb megrázta a fejét.

– Neeeem. Muszáj a táborba mennem! Ma van a színháború! Én vagyok a zöldek kapitánya.

Bent büszkeség töltötte el a gondolatra, hogy a fia csapatkapitány, bár kicsit meglepődött, hogy még mindig színháborúznak a táborban. Azt hitte, mostanra már betiltottak minden „színes“ versenyt. Óvatosan elfordította a fia lábát, és megnézte, nincs-e rajta árulkodó piros csík.

– Mit gondolsz? – fordult felé Maddy.

Ben összeszorította az ajkát, és végigfuttatta az ujját a vágás melletti ép bőrfelületen.

– Aú! – Caleb szeméből könnyek csordultak ki.

Maddy ismét Caleb homlokára tette a kezét, mintha azt ellenőrizné, nem szökött-e fel a láza az elmúlt tíz másodpercben.

– Nem tetszik nekem ez a seb. Elviszem az orvoshoz. Te pedig vidd el Gracie-t a táborba! – mondta Maddy.

Ben ismét megérintette Caleb karját. Meleg volt, túlságosan meleg, de nem forró.

– Nem tudnád te kitenni útközben? – fordult a feleségéhez.

– A kartonozó hétkor nyit, és rögtön be akarom vinni. A tábor meg csak háromnegyed kilenckor kezdődik.

Ben felállt.

– Akkor vidd magaddal Gracie-t. Én teljesen be vagyok táblázva.

– Hozzám is folyamatosan jönnek.

Maddy szemet szemért stílusától teljesen elszállt az agya.

– Nézd – mondta. – Nagyon sajnálom, de nyolc előtt előkészítő megbeszélésem van.

A gyerekek hol Benre, hol Maddyre néztek. Emma tüntetően kivonult.

– Hány órakor lesz a tárgyalás? – Maddy elővett egy zsebkendőt, és megtörölte Caleb orrát.

Jézusom! Ennek az alkudozásnak sosem lesz már vége?

– Hány órakor? – tette fel újra a kérdést.

– Nem ez a lényeg. Fel kell készülnöm. Vidd magaddal Gracie-t! Kérlek.

Nem értette, miért kell Maddynek mindig akadékoskodnia.

– Kimehetnénk egy kicsit? – Maddy letette Calebet az öléből. – Gracie, hoznál egy kis narancslét az öcsédnek? És olvasnál is neki egy kicsit, édesem?

Ben letérdelt a fia elé, és arcáról mintha a saját mélybarna szeme nézett volna vissza rá.

– Minden rendben lesz, cowboy – mondta. – Legyél bátor, oké?

– Anyu? – Gracie Benre pillantott, mielőtt megszólalt volna. – Én azért mehetek táborba, ugye? Tudod, én vagyok a kapitányhelyettes.

Maddy megveregette a vállát.

– Ne aggódj, kicsim! Majd megoldjuk valahogy.

Kifelé menet még csak rá sem nézett Benre.

Szuper! Megint balhé van, emberek. A helyzet a szokásos, minden el van cseszve. Üdv az Illica családban ezen a csodás reggelen!

Ben követte Maddyt a hálószobájukba, ahol a nő bugyit és melltartót szedett ki a komódból.

– Ben, értsd meg, nem vihetem magammal. Lehet, hogy órákig kell várakoznunk – mondta, miközben egy világosrózsaszín nyári ruhát húzott elő a szekrényéből. – Még zuhanyozni sincs időm.

– Miért olyan nagy ügy ez? – Ben levette a köntösét, és kikapott egy pár zoknit a komódból. – Gracie-nek csak egy könyv kell, egyébként jól elvan.

– Neked semmi nem nagy ügy ebben a házban, Ben. Bezzeg a te ügyeid, ugye?

Bement a fürdőszobájukba, és bevágta az ajtót maga után.

Ben tenyerével rácsapott a csukott ajtóra.

– Egy gyerek jövője forog kockán! – próbálta túlkiabálni a vízcsobogást.

Maddy elzárta a vízcsapot. Kirohant a fürdőszobából, egy törölközővel törölgetve az arcát.

– Az első ügyfelem egy terhes drogos, akinek már három gyerekét elvették. Az ő kölykei lesznek a te drágalátos ügyfeleid, ha valami nem változik hamarosan, úgyhogy tulajdonképpen itt kezdődik minden. Velem. Egyébként felhívom az irodámat, hogy átütemezzem az időpontot. Én csak annyit kértem, hogy szánj a gyerekedre fél órát.

– Miért nem tud valaki vigyázni rá? – kérdezte.

Maddy a bevetetlen ágyon ült, jobb kezében piros szandálját lóbálva.

– Reggel fél hét van. Szerinted kit kérhetnék meg, hogy vigyázzon rá?

– Nem azt mondom, hogy árverezzük el Gracie-t gyermekmenyasszonynak, csak hagyjuk itt valamelyik szomszédnál.

Ben előkapott egy vasalt inget, és áttúrta a szekrényt, hogy találjon egy hozzáillő nyakkendőt. Összeráncolta a homlokát, érezte saját szavai abszurditását.

– Felejtsd el! Én is tudom, hogy hülye ötlet – ismerte be.

Maddy néhány határozott mozdulattal megfésülte a haját, és hátul összefogta egy nagy barna csattal.

– Nem tudnád megoldani valahogy, hogy elvidd?

Ben hallotta a tétovázást a felesége hangjában, és tudta, hogy nyerésre áll.

– Nem a bíróság miatt, csak egyszerűen nem tudom megvárni, amíg kinyit a tábor.

– Anya! Anya! – Gracie állt az ajtóban, túlméretezett lila hálóinge elejét csavargatva. Ben alig hallotta, mit mond. – Nem muszáj a táborba mennem.

– Ne aggódj, kicsim! – mondta Maddy. – Megoldjuk. Csak öltözz fel villámgyorsan!

Gracie bólintott.

– Apu, akarod, hogy csináljak sajtos szendvicset reggelire, amit elvihetsz magaddal? – Lánya látszólagos buzgalma elbizonytalanította Bent.

– Az nagyszerű lenne. – Majd Maddyhez fordult: – Sok szerencsét mára! – Megfogta a lánya kezét, és az ajkához emelte. – Köszönöm.

A kislány mosolya túl széles volt a férfi apró gesztusához képest.

Gracie odafutott hozzá, és erősen átölelte a derekát.

– Szeretlek. Sok szerencsét, apa! – mondta Gracie.

– Én is szeretlek, cukorfalat. Sajnálom, hogy nem tudlak elvinni.

Lehajolt, puszit lehelt a kislány fejére, és megérezte a babapúder illatát, amivel Gracie beszórta magát.

– Semmi baj! Remélem, győzni fogsz a bíróságon!

…

A garázs felé menet Ben egy futó mosolyt villantott Mrs. Gilmanra, kerülve a szemkontaktust. Ha hagyná, hogy megállítsa, legalább tíz percig ontaná rá a panaszait, kezdve a postások által eldobált szeméttől addig a kívánságáig, hogy milyen jó lenne, ha teljesen lezárnák az utcájukat.

Az ő eldugott utcácskájuk, ami egy magánút, a forgalmas Centre Street mögött húzódik, mindössze tizenöt percre Boston belvárosától, de ha az ember a teraszon üldögél, nem is érzi, milyen közel van a belváros szívéhez.

A nagy ház, amit még a házasságkötésük előtt vettek, nagyon drága volt, alig tudták kifizetni annak idején. Ma már több mint négyszeresét éri az eredeti árának. Talán még többet is. A Jamaica Plain, vagy JP, ahogyan mindenki nevezi, egyre felkapottabb környéknek számít, mert olyan sokszínű és menő. Ben szerint ha az újonnan beköltöző emberek azt mondják, sokszínű, az azt jelenti, hogy olyan emberekkel élnek együtt, akiknek különböző a bőrszínük vagy a vallásuk, ugyanakkor nagyon hasonló a bankszámlájuk. Olyat még sosem hallott, hogy valaki az alig egy kilométerre levő gettó sokszínűsége után vágyakozott volna. Ben itt nőtt fel JP-ben, és nem szerette azokat a lakókat, akik alig két éve költöztek ide, és máris mindent jobban tudnak, megmondják a tutit.

Mielőtt elindult, egy régi olvasójeggyel lekaparta az átkozott madárszart, ami minden reggel a kocsija ablakán landolt. Folyton mondta Maddynek, hogy álljon kicsit közelebb a házhoz, hogy neki ne kelljen a város összes verebének otthont adó fa alatt parkolnia.

Maddy szerint Ben szerelmes az autójába – amin Ben jót nevetett –, de ez az igazat megvallva nagyon távol állt az igazságtól. Ki az az elvetemült, aki azt gondolja, hogy a V8-as egy nő? Ez az autó ízig-vérig férfi, ugyanakkor élénken emlékeztette azokra a srácokra is, akikkel együtt nőtt fel itt, amikor JP még nem volt ilyen menő. A szülei háza Moss Hillen, a környék gazdag negyedében volt, Ben azonban szívesebben lógott a kevésbé tehetős Monument közelében. Még mindig emlékszik arra a délutánra, amikor az egyik haverjának a testvére egy vadonatúj 1985-ös Camaro IROC-Z-vel érkezett, és kivitte őket az autópályára. Jézusom! Mintha nem is autóban ültek volna!

Két évvel ezelőtt, amikor hazaállított a saját csodaautójával, nem tudta megjósolni, hogyan reagál majd Maddy. Nem mondta el neki, hogy vezető ügyvéddé történő kinevezését úgy akarta megünnepelni, hogy megveszi álmai autóját, egy 2010-es SS V8-as Camarót. Egyáltalán nem volt praktikus döntés, hiszen bele sem fér biztonságosan az egész család, de a fenébe is, kevesebb mint öt másodperc alatt gyorsul nulláról százra. Alig tizenhárom másodperc, és máris 180 kilométer per órás sebességgel száguldozhatsz. Erről persze egy szót sem szólt Maddynek, ehelyett a Camarót barátságos, menő verdának írta le. A gyerekek imádni fogják! Nézd, milyen gyönyörű! Képzeld el, milyen fantasztikus lesz majd, amikor kettesben száguldunk Cape felé, míg a gyerekek a szüleidnél lesznek!

Arról sem tett említést, milyen szexin néz ki a járgány, a hosszú, ferde motorháztető megnyújtja kicsit, ami ugyan nem túl praktikus a kanyargós, keskeny utakon, és persze elfelejtheted, hogy hátranézel a vállad fölött, és a visszapillantó tükröt is. A sávváltásoknál így a megérzésekre kell hagyatkozni, de a Camaro izmos kis jószág.

Maddyt mindig le tudta venni a lábáról a „szeress, hiszen csak egy kiskölyök vagyok” mosolyával. A felesége zsidó lány, a jómódú Brookline-ban nőtt fel, könyvekkel és gondoskodással körülvéve – hogyan is érthette volna meg a bostoni fiút, aki imádja az ilyen kocsikat?

Amikor a lány elmosolyodott, majdnem elsírta magát.

– Mi a fene! – mondta Maddy. – Jobb, ha a kapuzárási pánikodat az autóban vezeted le, mint ha az ágyban.

Apja igencsak mogorva tekintettel mérte végig a Camarót. Az öreg, akit mindenki csak Bírónak hívott – bár már nyugdíjas volt, ez az elnevezés a családban és a szakmában is rajta maradt –, nagyon kevés szóval is ki tudta fejezni nemtetszését, de rosszallása még vonzóbbá tette Ben számára az autót.

…

Ben már az ügyvédi iroda épületének utolsó lépcsőfordulóján loholt, kinyitotta az 5. szintre nyíló ajtót, és elindult az irodája felé. Egy cseppet sem fulladt ki. Az utolsó három kézilabdameccsen legyőzte a bátyját, Andrew-t, és ugyanezt tervezte most pénteken is. Az iroda ajtaja résnyire nyitva volt. Elizabeth Ben íróasztalánál ült egy sárga jegyzettömb fölé görnyedve, körülötte akták hevertek.

– Nem úgy volt, hogy korán bejössz? – vette le teknőckeretes olvasószemüvegét, és elmosolyodott.

– Alig múlt negyed nyolc, nálam ez korainak számít – válaszolta a férfi.

Elizabeth mosolya gúnyos, rosszalló árnyalatot öltött, talán nem is szándékosan – annyira fiatal volt még, tele idealizmussal.

– De azt mondtad, hogy már hét előtt bent leszel – nyafogott.

Kihúzott egy vastag, narancssárga dossziét egy halom bézsszínű mappa alól. A színkódolás csak egyike volt a lány számtalan újításának, amit sikerült mindenkivel elfogadtatnia.

– Én már hatra beértem – tette hozzá.

– Pont ezért vagy te a gyöngyszeme ennek az óceánnak, amelybe mindennap belefulladunk.

– Összeszedtem mindent, amiről úgy gondoltam, hogy szükséges lesz.

Ezt muszáj volt megnéznie. Ben máris azon kapta magát, hogy vonzódik Elizabeth hűvös szőkeségéhez, és úgy tűnt, hogy a lányt megbabonázta a férfi hatalma és tekintélye, amit a bostoni kirendelt védői hivatal vezető tárgyaló ügyvédjeként élvez. A csodálat ugyanolyan függőséget okozhat, mint a kokain.

– Előre nem látható dolog jött közbe – mondta. – Volt egy kis bonyodalom otthon.

– Valami komoly?

A nő aggódó arckifejezése arról árulkodott, hogy valami hatalmas sztorira számít. Tűzvész. Törött végtagok. Ben jól akarta felépíteni a történetet – szerette volna megtartani ezt az együttérző tekintetet.

– Caleb tegnap megvágta a lábát. Ma reggel iszonyúan nézett ki a seb.

Elizabeth zavartnak látszott, és mintha már nem is érdekelte volna különösebben a történet.

– Orvoshoz kellett vinni, és Gracie-t is el kellett juttatni a táborba.

Így elmesélve az egész reggeli dráma semmiségnek tűnt. Pontosan mi is volt az, ami ennyire felbosszantotta őket?

– Végül megoldottuk a dolgot, helyreállt a családi béke.

Elizabeth fel akart állni, hogy visszaüljön a helyére, de Ben intett, hogy maradjon nyugodtan az asztalánál. Ő maga az ütött-kopott bőr vendégszékre telepedett le, amelyet mindenhová magával vitt, ahányszor csak előléptették. Korábban megpróbált az apjával együtt dolgozni, de az idősebb Benedikte Illica úgy vezette az ügyvédi irodáját, mintha az Oszmán Birodalmat igazgatná. Csak egy uralkodónak jutott benne hely.

Ben hátradőlt. A szék ismerősen nyikorgott, olyan hangot adott, mintha az ujjperceit ropogtatná, vagy csettintene.

– Elismételnéd még egyszer a legfontosabb pontokat, Lissie?

Elizabeth gúnyosan nézett rá. Már számtalanszor elmondta a férfinak, hogy a Lissie lekezelően hangzik. A férfi csak vigyorgott.

– Kezdhetem az összefoglalóval? – kérdezte, miközben az aktái között kotorászott.

Ben hátrasimított egy hajfürtöt, és egy Post-it cetlire felírta a hajvágás szót is az emlékeztető mellé, hogy fel kell hívnia az ajándékboltot. Szerette volna megajándékozni Elizabethet a huszonharmadik születésnapján egy plakettel, amelyre a következő Oliver Wendell Holmes-idézetet gravíroztatja: „Barátom, a sikerem titka az, hogy idejében rájöttem, nem vagyok Isten.”

Maddy azt mondaná, hogy Bennek sokkal nagyobb szüksége volna arra a táblára, mint Elizabethnek. Persze Maddyt jobban érdekelné, miért akarja megajándékozni Elizabethet a születésnapján. Ezért kellett annyira rohannod az irodába?

Férfi gyakornokoknak is adott már születésnapi ajándékot, nem igaz?

Hagyjuk.

– Biztosan nem akarsz visszaülni a helyedre? – Elizabeth az asztal kihúzott alsó fiókján nyugtatta a lábát.

Ben a nagylelkűség gesztusaként csak legyintett, majd a lány ölében heverő papírokra mutatott.

– Lássunk neki!

– Oké. Dióhéjban. Lássuk, mink van, és mit fognak mondani: a vád szerint B-bird, vagyis Barry Robinson tavaly januárban meggyilkolta Joseph Kelley-t. B-bird beismeri, hogy dühös volt, mert az áldozat fel akarta szedni a barátnőjét, de eskü alatt vallja, hogy nem ő ölte meg…

Ben összefűzte ujjait a tarkóján, és hátradőlt, hogy laposabbnak tűnjön a hasa. Miközben Elizabeth felolvasta a már jól ismert tényeket, a férfi kedvtelve nézegette a lányt.

– Mindent elmondtam? – kérdezte, majd összefonta  karját, a férfi reakciójára várva.

– B-bird barátnője. Vele mi van?

Elizabeth levette a lábát az asztalfiókról.

– Nem volt a helyszínen.

– Az egész verekedés a barátnő miatt történt, ugye? Vajon ő is ott lesz, és tanúskodik mellette? Találkozunk vele a bíróságon?

Elizabeth rémült arcára nézve Ben szinte bűntudatot érzett. Majdnem sikerült. Van még mit tanulnia a csajnak.

– Nyugi, ne aggódj! – szólalt meg a férfi. – Beszéltem vele. Ott fog ülni B-bird mamája mellett.

– Ne haragudj! Azt hittem, már mindent elintéztem.

– Ne légy már olyan szigorú magadhoz. Ezt nevezik tanulásnak.

Elizabeth a kezét tördelte. Most sokkal inkább hasonlított a zabkásájára váró Twist Olivérre, mint Oliver Wendell Holmesra. Elszántan mosolygott, miközben összeszedegette a papírjait, majd felállt.

– Legközelebb nem követek el ilyen szarvashibát!

Kinyújtózott, hogy egy mappát az asztalon levő drótkosárba tegyen, a szoknyája a csípőjére simult.

Ben nem tudta megállni, hogy ne bámulja meg a lány tökéletes fenekét. Jobb, ha a férfiember vigyáz magára, ha a harminc százalékban akar maradni. Maddy rendszeresen emlékeztette rá, félig komolyan, félig viccesen, hogy a nős férfiak hetven százaléka megcsalja a feleségét. Tizenöt év házasság után már félszavakból is megértették egymást. Elég volt Maddynek ránéznie a férjére, és hét ujját a levegőbe emelnie. Ben válaszul három ujját emelte fel, tudtára adva a feleségének, hogy – cserkész becsszóra – még mindig a maradék harminchoz tartozik.

Biztosan sokan balfácánnak tartották, de soha nem csalná meg a feleségét – ez szent és sérthetetlen szabály volt számára. Lehet, hogy feszegette néha a határokat azzal, hogy flörtölt a nőkkel, de ez csak a hiúságát legyezgette, tovább azonban soha nem ment. Soha.

…

Amikor este fél nyolckor bedugta a kulcsot a zárba, Ben úgy érezte, ugyanolyan gyűrött, mint az inge. A forgalom, mint mindig, most is szívás volt. Aki azt állítja, hogy nyáron Boston elcsendesedik, tuti, hogy nem vezetett errefelé. Zakóját a székre dobta, a nyakkendőjével együtt, amit már a kocsiban levett. De jó is lenne most egyenesen felmenni az emeletre, lezuhanyozni, és bezuhanni az ágyba! Az előszobában volt vagy száz fok. A vacak vezetékek miatt lehetetlen volt légkondit beszereltetni ebbe a régi házba. Maddy folyton rágta a fülét miatta, de azt nem mondta meg, melyik gyerekük egyetemi tandíját áldozzák rá.

Valami buta tévéműsor hangjai szűrődtek ki a nappaliból. Jézusom, hát ezek megint nem csinálnak mást, csak a hülye tévét bámulják?

– Lemaradtál a vacsiról – fogadta Maddy a férjét, le sem véve tekintetét a képernyőről.

Csak nem a Simpson család? Miért engedi, hogy a gyerekek ezt a szart nézzék?

– Apa, nézd! – Caleb felemelte a lábát, és megmutatta a vastag kötést.

– Hát mi történt, bajnok? – Ben letérdelt a fia mellé a padlóra.

– Össze kellett varrni.

– Ha így folytatod, hamarosan tűpárna leszel. – Majd odafordult Maddyhez. – Minden rendben?

Felesége a homlokát ráncolta, és a csupasz combján pirosodó szúnyogcsípést vakarta, amit még a múlt hétvégi Singing Beach-i kiránduláson szerzett. Mindkettőjük bőre jól bírta a napot. Maddy jól nézett ki a strandon, mint mindig – még akkor is, ha gömbölyded alakját szigorú egyrészes fürdőruha takarta. Napbarnított bőre, a sós levegőtől megvadult sűrű fürtjei, a természetes fekete vonallal szegélyezett, mélybarna szemei egész nap izgatták. Annyira kívánta a feleségét, hogy azt javasolta, hagyják a gyerekeket a nagyszülőknél éjszakára.

Akkor éjjel, az ágyban nyögdécselve, Maddy bezzeg nem vágott ilyen durcás arcot, mint most.

– Az orvos két öltéssel varrta össze – válaszolta végül Maddy.

Szuper. Ragaszkodjunk a tényekhez, asszonyom. Milyen bűnt követett el Ben, mikor ott sem volt?

– Mikor szedik ki a varratokat? – kérdezte.

Áh, egy újabb mély sóhaj az örök elégedetlenség asszonyától.

– Felszívódó varratok. Minden rendben lesz; csak tisztán kell tartani a sebet. De Caleb esetében ez kábé olyan, mintha megkérnéd a kutyát, hogy olvasson. Ezért is tették rá azt a vastag kötést. Nem fertőződött el, de meg akarják előzni a bajt. Tegnap este kellett volna elvinnem. Olyan hülye voltam. Az utolsó pillanatban értünk be, ha még várunk, nem tudták volna ilyen egyszerűen összevarrni.

Ben idiótának érezte magát – bár Maddy most az önmagával szembeni elégedetlenség miatt volt dühös, nem őmiatta.

– Ugyan már, senki sem tökéletes, nem lehet mindig mindent száz százalékosan jól csinálni.

A nő hálásan elmosolyodott, felállt, és szorosan átölelte férjét. Válaszképpen a férfi végigfuttatta ujjait a hátán.

– Képzeld, ma én nyertem, apa! – újságolta Gracie. – A színháborúban.

A férfi rámosolygott ragyogó arcú lányára.

– Te nyertél? Hát ez fantasztikus, kicsim!

– Nem is igaz, nem ő nyert – fordult Caleb Gracie felé. – A csapatod nyert, te hülye hájpacni! Nem te egyedül.

– Azonnal fejezd ezt be, Caleb! – figyelmeztette Maddy. – Ne merészelj még egyszer így beszélni ebben a házban!

– Azt akarod, hogy most rögtön a szobádba zavarjalak? – kérdezte Ben.

Maddy figyelmeztető pillantást küldött felé, és megrázta a fejét. Most meg mi van? A férfi hátat fordított neki.

Könnyek csorogtak végig Gracie arcán. Caleb fölszegte az állát.

Maddy ismét megrázta a fejét.

Mi ütött a feleségébe, valami program szerint működik, az ég szerelmére? Mit akar? Most akkor elcseszte az előre beprogramozott automatizmusát? Ennyi erővel akár távirányítóval is tudná vezérelni ezt a házasságot.

3. fejezet

Maddy

Miért kellett Bennek tönkretennie azt az ölelést? Miért nem lehetett most az egyszer ő a dühös szülő, anélkül hogy a férfi beleavatkozna? Muszáj neki mindig szónokolnia?

Egy szörnyű nap rohadt befejezése.

Tíz óra volt már, amikor végigcsoszogott az emeleti folyosón, megpróbálta nem leejteni a kezében tornyosuló újságokat, könyveket, képeslapokat és az inget, amit Ben a kanapéra hajított. Csípőjével benyomta a hálószoba ajtaját, majd az egész kupacot a komódra dobta. Ben az ágyban feküdt, egyik kezével a fejét támasztva, a másikkal a laptopját bűvölve.

– Dolgozol? – kérdezte. – Kimerültnek látszol. Én már alig állok a lábamon. Mi lenne, ha bezárnánk a boltot mára?

A férfi lecsukta a laptop tetejét, és nagyot ásított.

– Jó ötlet.

Miközben a törölközőket hajtogatta, fél szemmel Bent figyelte, amint kibújik fehér pólójából. Előtűnt csupasz mellkasa. Erős karjai és háta. Enyhén barnás árnyalatú bőre. Sötét haja – mindketten sötét hajúak voltak. Izmos, birkózóhoz hasonlító testalkata – egyikük sem volt túl magas. Úgy néztek ki, mint a sikeres bevándorlók reklámarcai. Földrajzilag akár unokatestvérek is lehetnének – Ben apai nagyszülei Romániából, Maddy apjának a szülei Magyarországról származtak. Talán valami ösztönös vágy hajtotta, hogy beszívja a férfi illatát, odafészkelje magát hozzá, és a hátához simuljon.

Ben összegyűrte levetett pólóját, és a szék felé dobta. Csak a boxeralsó maradt rajta, úgy dőlt hátra az ágyon.

Incselkedő hangon, hogy a férfi érezze a békülési szándékot, Maddy megkérdezte:

– Szerinted megérem még azt, hogy a koszos ruháidat bedobod a szennyesbe? – Odabújt mellé az ágyba, fejét Ben vállának támasztotta. – Kábé annyi az esélye, mint hóembernek a sivatagban.

– Lehet, hogy még annyi sem – mosolyodott el Ben, ráhemperedett Maddyre, és jobb hangulatának bizonyítéka szinte átszúrta a nő hasát.

Teljes testsúlyával ránehezedett, a férfi keménységétől és vágyától az izgalom remegése futott át Maddy testén.

– Még ki kell teregetnem.

– Mm. – A férfi a nyakába fúrta az arcát. – Majd reggel én megcsinálom.

– Na persze. – Arra gondolt, hogy ez mennyire valószínűtlen, miközben eltolta magát Bentől, legurult az ágyról, felkapta az ágya mellett felhalmozott könyvkupacot, és az ággyal szemközti beépített könyvespolcra tette.

Ben bámulta, ahogy kibújik a pólójából és rövidnadrágjából, majd a szennyeskosárba dobja – úgy nézett rá, mintha egy ízletes hamburger lenne, amivel kielégíti hirtelen támadt étvágyát. Abban a pillanatban a kívánatos szerető megoldandó feladattá változott. Most a szeretkezés ugyanannyira tűnt vonzónak számára, mint az ágyazás.

De.

Mégis.

A házasságban néha ott az a fránya de.

Maddy melltartóban és bugyiban zuhant Ben mellé az ágyba.

– Gyorsan lezuhanyozok.

– Felesleges! Tökéletes vagy így.

Ben a padlóra dobta a könyvét, és lehúzta boxeralsóját. Ujjai gyengéden egy kört írtak le Maddy hasán, aztán tovább kalandoztak a lábai közé, miközben finoman harapdálta a vállát. Ezután a szájával végigsimította a nő testét. A hitvesi ágyban már kevés meglepetés érheti az embert.

Maddy megvonaglott egy kicsit, és úgy helyezkedett, hogy a férfi bele tudjon csusszanni.

– Mire ez a nagy sietség? – kérdezte Ben, és egy kicsit elhúzódott.

Míg Maddy a Ben derekán levő bemélyedést simogatta, elkalandoztak a gondolatai, és már a reggeli tennivalók nyomasztották. Gondolatban kipakolta a mosogatógépet, megkereste az elveszett tornacipőt.

– Neked legalább hét óra alvásra van szükséged, nem? – próbált valami elfogadható magyarázatot adni.

Maddy a férfi csípője köré kulcsolta a lábát, és megpróbált úgy helyezkedni, hogy a férfi minél könnyebben behatolhasson.

– Nem lehetne, hogy valamit csak úgy spontán módon csinálj? Úgy, hogy nem tervezed meg előre? – tolta el magától Ben.

– Édes, én csak próbálok lazítani, és kizárni a ház körüli tennivalókat a fejemből.

– Mi a franc köze van a mosásnak ahhoz, hogy szexelj egy jót? Ez őrültség, Maddy!

Érezte, hogy csökken a férfi vágya.

– Tök igazad van. Folytasd csak!

– Folytasd csak! Köszi, ez aztán vágykeltő megjegyzés volt! Köszi!

– Ne haragudj! Olyan jó lenne szeretkezni veled! Persze, a mosás várhat. Bocsáss meg, hogy ilyen nyűgös vagyok, de pocsék napom volt.

– Ne is törődj vele! Semmi szükségem kegyelemdugásra. – Ezzel Ben már le is gurult róla.

Maddy torka összeszorult. Felült, és végigsimított a férfi mellkasán.

– Ne csináld már! Esküszöm, tényleg szeretkezni akarok veled.

– Én meg esküszöm, hogy már nem – fordított neki hátat Ben.

Maddy megcirógatta a karját.

– Kérlek, hagyd ezt abba! Ez tök hülyeség.

A férfi azonban elhúzódott.

– Mi hülyeség, mondd meg! Hogy mindenféle forgatókönyv nélkül, csak úgy spontán akarok szeretkezni a feleségemmel? Jézusom! Ez így nem házasság, csak egy rakás szar!

Ben felkapott egy könyvet, belebújt a köntösébe, és kicsörtetett a hálószobából, vissza se nézett.

Maddy bekapcsolta a tévét, és meredten bámulta, ahogy a lenémított időjós a közelgő zivatarokról magyaráz valamit. A kimondatlan szavak nyomták belül.

Ben már a gyerekek megszületése előtt is könnyen indulatba jött – az ilyen csaták semmi újdonságot sem jelentettek számára. Igaz, hogy annak idején sokáig zuhanyoztak együtt vasárnap délelőttönként, és ír kávét kortyolgattak. Ben töltötte ki mindig a whiskyt, mert meggyőződése volt, ha ez Maddyre lenne bízva, már a harmadik korty után tök részegek lennének. Ezért az ő feladata az volt, hogy felverje a tejszínt a barna cukorral, és belekeverje a sötét színű, alkoholos kávéba.

Teljesen kába volt, azért fohászkodott, bárcsak tudna sírni, hogy megkönnyebbüljön, bárcsak Ben egy csésze krémes ír kávéval jönne vissza most is, megsimogatná a combját, és közben mocskos titkokat suttognának egymásnak.

Maddy az éjjeliszekrénybe dugott zsebkendőből előhalászott egy tablettát, kibontotta, és szájában már szinte érezte is a jól ismert ecetes ízt. Aztán meggondolta magát, visszacsomagolta a pirulát, és összegömbölyödött.

Egyszer már elgondolkodott azon, vajon Bennek tényleg indulatkezelési problémái vannak-e. Most meg azon tűnődött, hogy talán azért nem váltak el, mert a dühkitörései ellenére még mindig szereti a férjét.

Bármennyire szeretett volna, nem sikerült elaludnia. A mellkasára tette a kezét, a szíve fölé, és kiment a fürdőszobába egy pohár vízért, hogy le tudja nyelni a tablettát.

Azért fohászkodott magában, hogy Ben visszajöjjön a hálószobába, és felejtsék el az elmúlt fél óra történéseit. Minden rendbe fog jönni, biztatta magát. A gyerekek már soha többé nem mennek rendes ebéd nélkül iskolába, és nem kell pénzt kiguberálniuk az üvegből, amiben az aprót tartják, mert az anyjuk tíz perccel tovább maradt az ágyban, és nem kell a fél pár zoknikat sorba rakni, hogy találjanak köztük két majdnem egyformát. Fehérítőt és öblítőt fog használni, a szárítógépbe pedig illatosító kendőt tesz. Nem hagy ki semmit a takarításból – még a szekrény alatti titkos, koszos területet is meg fogja sikálni, amikor felmossa a konyha padlóját. Az íróasztalán felgyülemlett papírkupacot kiválogatja, elintézi, és lefűzi a fontos iratokat egy dossziéba.

Ő lesz Óz, a nagy varázsló: Gracie bátorságot kap, Emma szerető szívet, Caleb pedig türelmet. Cserébe csak annyit kér, hogy Ben visszajöjjön, és átölelje.

…

Maddy másnap reggel hatkor találkozott Kathtel. Ha az időjárás, a férjek, a gyerekek és a munka megengedte, kéthetente beiktattak egy közös futást a csodás Arnold Arborétumban. Maddynek szüksége volt a testmozgásra. És még inkább meg akart bizonyosodni arról, hogy a családja nem az Illica Bebukta Kft., egy sikertelen vállalkozás.

Kath volt a kősziklája, a legjobb barátja, a szerelem első látásra, ami azóta tart, mióta először találkoztak a bostoni egyetemen. Miért nem tudnak a férjek ugyanolyan állandóságot és biztonságot nyújtani, mint a legjobb barátok? Maddy az egyetemi éveiben ragyogó világítótoronynak képzelte a felnőttkort – szenvedélyes munka, szerető férj, és gyerekek, akik megértik szüleik szeretetét és bölcsességét. Ilyen jövő után vágyakozott, bár nem várta el a tökéletességet. Védett körülmények között nőtt fel, de nem volt naiv. Az anyja állandóan zsonglőrködött, hogy egyensúlyban tarthassa az üzletet, a háztartást és a gyerekeket, ami rendesen ki is merítette, és az apja vérnyomása állandóan felment, amikor az ügyfeleit szidta, mégis minden pénteken hálát adtak a gyerekeikért, egymásért, és az apró-cseprő mindennapi dolgaikért. Úgy képzelte, ő is ennél az életnél fog kikötni, csak jobban csinálja majd a dolgokat.

Maddy nagy szeretetben nőtt fel. Az apja néha majdnem felrobbant, de az anyja mindig megtalálta a módját, hogy lecsillapítsa. Jake! A gyerekek! Az apja pár percig még dühöngött, de anyja figyelő tekintetének hatására mindig összeszedte magát. Ez a kép élt Maddy fejében, amikor hozzáment Benhez, de ehelyett a házassága befolyási övezetekre tagolódott. Állandó versenyfutássá az idővel. Érzelmi csatározásokká az erkölcsi magaslatokról. Maddy megtanulta, hogy gondolja át alaposan, mit tesz vagy mond – minden apró utalás arra, hogy elégedetlen valamivel, előhozta a férfi agresszív ügyvédi énjét, és Ben rögtön készen állt annak bizonyítására, hogy Maddy téved, és jobban teszi, ha visszavonul. Maddy azonban képtelen volt minden másodpercben résen lenni, és a helyzetet csak súlyosbította, hogy Ben vérmérséklete teljesen kiszámíthatatlan volt. Egy baki, amin szerdán még nevetett, csütörtökön már harcra késztette.

De amikor jó, akkor nagyon-nagyon jó, szokta mondani Maddy Kathnek a mindennapi telefonbeszélgetéseik során. Egyetemista koruk óta megvolt az a szokásuk, hogy a kapcsolataik minden apró részletét kielemezzék. Maddy tudta, hogy Kathet férje különleges fehér orchideával és bécsi nugáttal lepi meg, ritkán kiabál – viszont korai magömléssel küszködik, és néha sírva fakad, amikor veszekednek. Kath pedig tudta, hogy Ben egy órán át masszírozza Maddyt anélkül, hogy viszonzást várna, zokszó nélkül végighallgatja apósa üzleti elméleteit – ugyanakkor olyan hangosan üvöltözik, hogy Maddynek minden izmát meg kell feszítenie ahhoz, hogy ne látszódjon rajta, mennyire megrémült.

Kezdetben Maddy úgy gondolta, Ben hibái kevésbé súlyosak, bár mindketten gondosan ügyeltek arra, hogy csak a saját férjük gyengeségeit kritizálják. Ez a részrehajlás csak a korai években volt jellemző, amikor Ben utólag mindig megbánta kirohanásait. Maddy elfogadta a férje eldadogott bocsánatkéréseit, és elhitte neki, hogy más nő soha nem tudná megérteni őt. Maddy kiismerte őt – a férfi pedig becsomagolta a szívét, és szaténmasnival átkötve neki ajándékozta.

Aztán ott volt a hálószoba kérdése is. Bennek soha nem okozott problémát a korai magömlés.

Kath és Maddy manapság már nem bonyolódnak felesleges magyarázatokba és részletekbe a házasságukkal kapcsolatban. Elég jól ismerik a másik házasságát ahhoz, hogy félszavakból is megértsék egymást, és Maddy néhány mondatban el tudta mesélni az előző éjszaka történéseit.

– Van ebben az egészben valami, ami a szerdai Kibeszélő Klubot juttatja eszembe – lihegte Maddy, miközben a Hemlock Hill Roadon futottak. A Kibeszélő Klub – a bántalmazott nők számára szervezett oktató és támogató csoport, amelyet Maddy kolléganőjével és barátnőjével, Oliviával vezetett, Kath és Maddy beszélgetéseinek gyakori témája volt.

– Miért maradnak a nők olyan férfiak mellett, akik seggfejként viselkednek velük? – tette fel a kérdést Kath.

Maddy megállt. Kath futott még néhány métert, mire észrevette, hogy Maddy már nincs mellette.

– Mit akarsz ezzel mondani? – kérdezte Maddy csípőre tett  kézzel. – Egy olyan jelenségről beszéltem, ami minden kapcsolatban előfordul. Eszem ágában sem volt Bent az ügyfeleim férjeihez hasonlítani.

Kath visszasétált, és megfogta Maddy pólóját.

– Ne nézz már így rám! Tudod, hogy kedvelem Bent, mindig is kedveltem. De az a történet, amit az előbb elmeséltél… most mégis, mit vársz tőlem? Bólogassak?

– Lehet, hogy jó lenne. Ugyan már, ez mindig így van a házasságokban: az egyik fél a szülő, a másik az elkényeztetett kölyök. Találd ki, melyik Ben! És csak azt akartam mondani, hogy a férfiak azért harcolnak, hogy győzzenek, a nők meg azért, hogy meghallgassák őket. Talán a te Mr. Tökéletesed nem így működik. De a legtöbb férfi igen.

– Bennek van egy csomó nagyszerű tulajdonsága, csak kemény kézzel kell fogni – zárta le a vitát Kath, majd futni kezdett, fejével intve Maddynek, hogy kövesse. Még csak nem is lihegett az erőlködéstől az emelkedőn. Maddynek mindig égett a combja, valahányszor felfelé futottak a Peters Hillen.

– Rosszul mondtam – jelentette ki Kath. – Nem úgy értettem, hogy hagyd el, csak… de tulajdonképpen te mit akarsz?

Maddy hallgatott – gondolataiba mélyedt, miközben egyre magasabbra értek. Minden, amire gondolni sem akart, eszébe jutott. Ben, amikor olyan dühös volt, hogy szétrúgta a hálószobában a szekrényajtót. Ahogy fölé tornyosult. Felidézte az ordítástól kivörösödött arcát. Miért ordított? Mi is történt akkor?

Maddy próbálta megbékíteni, és közben azon aggódott, hogy a gyerekek halálra rémülnek.

– Én csak azt akarom, hogy az otthonom… hogy is fogalmazzak… normális legyen.

Közben felértek a csúcsra, ez volt a jutalmuk, hogy leküzdötték a hegyet. Boston a lábuk alatt terült el, a pufók felhők visszatükröződtek a John Hancock-torony tükörfelületén. Mivel csak egy kőhajításnyira volt az otthonától, Maddy sokszor úgy érezte, mintha a hátsó kertjében lenne.

– Amikor jó a hangulata, nem akarom felhozni előtte ezt az egészet. Amikor meg seggfej, igyekszem kitérni az útjából.

Kath feltette vékony, izmos lábát egy kopott sziklára, hogy bekösse a cipőjét. Előrehajolt, és alig hallhatóan ezt mondta:

– Soha nem szabadna kitérned senkinek az útjából a saját házadban, Maddy.

…

Maddy kicsit korábban érkezett Emmáért a dél-bostoni Kelly’s Landingbe, így abban a ritka örömben volt része, hogy láthatta, hogyan mozog a lánya a világban. Emma egy fogyatékkal élő gyerekek számára szervezett táborban dolgozott segítőként. A tábort Kath vezette, aki az iskolaév alatt a középiskolai diákszolgálat vezetője volt.

Gracie és Caleb teljesen kifáradtak az iskolai táborban töltött nap végére, és mindketten békésen szundítottak az autó hátsó ülésén. Maddy Alex McMastert figyelte, akit a betonjárdán épp Emma felé tolt az édesanyja, akivel Maddy már a tábor első hetében megismerkedett. A fiú Emma felé közeledve egyre szélesebben mosolygott. Amikor Emma felé kanyarodtak, a lány leugrott a kőfalról, és pont a kerekesszék mellett landolt.

Emma letérdelt Alex mellé, és vékonyka karjára tette a kezét. Az anya napbarnított arca felragyogott, amikor Alex megszólalt. Emma szerint a tábor sokat javított a fiú nehezen érthető beszédén. Abból, ahogy a nő a lányára nézett, úgy tűnt, ezért Emmát illeti a dicséret.

Maddy kinyitotta a kocsi ajtaját, és integetni kezdett.

– Emma! Itt vagyok! – kiáltotta.

– Oké!

Emma lesütötte a szemét, így jelezve az anyjának, hogy azonnal állítsa le magát, mielőtt újra kínos helyzetbe hozná őt. Alex felemelte a kezét, hogy búcsúzóul adjon egy gyenge pacsit.

Emma beszállt a kocsiba, közben Maddy odaköszönt Alexnek és az anyjának. Gracie és Caleb, akik most ébredtek fel, a hőségtől kissé kábán kókadoztak a hátsó ülésen, Gracie bumfordi agyagállatkát tartott a kezében. Caleb bepiszkolódott kötését rikító neonzöld minták borították, ahol kilógott a két számmal nagyobb strandpapucsból, amelyet a sérült lábán viselt.

– Alex meggyógyul majd egyszer? – kérdezte Gracie, miközben Emma a biztonsági övét csatolta be.

Emma pofákat vágott, ezzel is mutatva, mennyire fárasztják Gracie szánalmas kérdései.

– Te lefogysz majd egyszer?

– Emma! – szólt rá Maddy.

Egy pillanatra hátrafordult, és nem először, de valószínűleg nem is utoljára eltűnődött, az anyja vajon hogyan kezelte volna ezt a civakodást. Miért van az, hogy szinte nem is emlékszik arra, hogy veszekedett volna a húgával? Pedig Isten a megmondhatója, milyen szemétláda tudott lenni Vanessa.

– Csak arra utaltam, hogy mindenkinek van valami problémája, és nem kell Alexet úgy kezelni, mintha valamiféle csodabogár lenne, csak mert tolószékben ül. Nem kell járnia ahhoz, hogy elfogadják.

Gracie pislogott néhányat, aztán kinyitotta az Anne otthonra talál című könyv egy kopott példányát.

– Ó, Jézusom, nehogy bőgj itt nekem – méltatlankodott Emma. – Tudod, hogy mindenki téged szeret a legjobban.

– Ne is törődj Emmával, Gracie! Tökéletes vagy, de senki sem szeret senkit jobban a többieknél.

Mielőtt elindította volna a motort, Emmához fordult.

– Ez teljesen felesleges volt. Hallod, amit mondok?

Emma belenyúlt a hátizsákjába, és kivett egy majdnem üres rágógumis tasakot.

– Nem lehetett nem hallani. Felesleges ordítanod. Nem mondtam semmit.

– Kövérnek nevezted – szólt közbe Caleb. – És különben is, anyu nem ordított. De te igen!

– Egyáltalán nem neveztem kövérnek. Csak azt kérdeztem, hogy lefogy-e majd egyszer. Ez nem azt jelenti, hogy kövér, csak nem sovány. Azt jelenti, hogy másnak lenni nem feltétlenül rossz, érted?

– Emma – figyelmeztette Maddy.

Emma hátrafordult

– Sajnálom, Gracie. Nem vagy kövér. Kérsz egy rágót?

Gracie megvonta a vállát.

– Tessék – húzott elő Emma egy rágógumit, és odaadta Gracie-nek.

– És én nem kapok? – kérdezte Caleb.

– Téged nem bántottalak meg.

– Jaj, Emma, adj már neki egyet!

A lány a szemét forgatta, de odanyomott egy rágót Caleb kezébe.

Maddy megállt a piros lámpánál. A hírcsatorna a háttérben zümmögött.

– Zenét akarok – szólalt meg Caleb. – Keress valami zenét, anya! Játszd le újra a CD-met!

Emma hirtelen megpördült, és farkasszemet nézett az öccsével.

– Szó sem lehet róla! Nem vagyok rá kíváncsi. Pont elég, amikor apával vagyunk.

Caleb örökölte Ben rockzene iránti rajongását, mindig azért könyörgött, hogy játsszák le az ezeréves CD-jét. Emma kivette a CD-t a lejátszóból, és elolvasta a címet.

– Def Leppard. Atyaég, anya, te hallottad már a dalszövegeiket? Gyűlölik a nőket. Nem tudom, hogy engedheted, hogy apa ezt a szart hallgassa.

Távolodj el mentálisan a problémától!

Képzeld el, hogy egy hűvös moziban ülsz!

Caleb belerúgott Emma ülésének háttámlájába.

– Apának akkor is tetszik.

– De apu most nincs itt – mondta Emma. – És ne rugdoss már!

– Caleb, kapcsold be az iPododat, és halkan hallgathatod – próbálta lezárni a vitát Maddy.

Három háztömbbel később Caleb már teljesen elmerült a zenéje világában, Gracie pedig a könyvébe mélyedt. Emma lehalkította a rádiót, és elővette a legcukibb hangját, amit akkor használt, ha akart valamit.

– Páran elmegyünk este valahová, nem gond?

– Elmegyünk? És kik azok a „páran”?

– A Prudentialbe vagy a Copley-ba megyünk. Csak egy kicsit bandázunk.

– Éjszaka nem buszozhatsz egyedül – mondta Maddy. – Ezt már megbeszéltük.

– A J. P. Licksnél találkozunk. Gondolod, hogy fél háztömbnyire tőlünk meg fognak ölni?

– Apu vagy én majd elkísérünk. Akár ehetünk egy fagyit is együtt.

– Ne már, anya! Totál hülyének fognak tartani.

– Pedig elkísérünk. És felhívsz majd, amikor kijössz a plázából. Valamelyikünk eljön érted.

Emma kivette a rágót a szájából, és a kezében tartotta.

– Istenem, annyira önkényes vagy! – Úgy tűnt, nagyon elégedett önmagával, hogy ezt a szót használta.

– Csomagold be, és dobd a szemetesbe!

Maddy már értette, miért egyeznek bele végül a szülők mindenbe, amikor a gyerekeik tinédzserek lesznek. Ők az energikusabbak.

Emma a nedves rágót a pólója zsebébe nyomta.

– Jól van. Most boldog vagy?

– Nem, mert mosáskor majd valamelyik blúzomon fogom viszontlátni. Dobd már ki normálisan, kérlek! Szóval kik a többiek?

– Csak Sammi, Caro meg pár fiú.

– Szó sem lehet róla! Nem fogsz olyan fiúkkal lógni, akiket nem ismerünk.

– De én ismerem őket.

– Haha, nagyon vicces. – Maddy közben behajtott a Whole Foods parkolójába a Centre Streeten. – Nálad van a telefonod?

– Miért?

– Hívd fel azt a pár fiút, és kérd meg őket, hogy nálunk találkozzanak veled.

Emma keresztbe fonta a karját, és amennyire tudta, kinyújtotta a lábát. Maddy lehajolt, és felvette a bevásárlótáskáját, amely az ülése mögött hevert a padlón.

– Rögtön jövök. Vigyázz a gyerekekre, és ha valami van, csörgess meg!

– Néha annyira utállak! – mondta Emma.

Maddy a lehető leghalkabban csukta be az ajtót.

4. fejezet

Ben

Fél hatra már vagy féltucat ügyvéd zsúfolódott be a konferenciaterembe. Eddig a folyamatban levő ügyeiket tárgyalták meg, aztán áttértek Red Soxra. Azt latolgatták, vajon a Blue Jays vagy a Yankees az esélyesebb, és a hangerő egyenes arányban nőtt a jelenlévők számával. Már csak Ben és Elizabeth nem hallatta a hangját a témával kapcsolatban.

Ben felrakta a lábát az összekarcolt asztalra.

– Azért még ne vegyetek mérget rá, hogy a Red Socks bekerül a rájátszásba. Soká lesz még augusztus.

Ben hátradőlt, kezét a tarkójára tette. Összefont ujjain érezte a székek kárpitját díszítő rézgombok hűvösségét. Folyóiratokkal megrakott polcok sorakoztak a teremben, a falat egyetlen festmény díszítette, amely egy sziklák között navigáló jellegtelen hajót ábrázolt.

– Igazad van, Ben – mondta Aaron. Az idén ő volt Ben mindenese. – Bárki bármit mond, a Yankees dobójátékosai sokkal jobbak.

– Akkor most megyünk sörözni, vagy csak ücsörgünk itt? – dugta be a fejét az ajtón Gerry, a fellebbezési osztály rangidős tagja.

Mindenki Bentől várta a döntést. Mindenben hozzá alkalmazkodtak, még abban is, hogy mikor és hová menjenek inni munka után, vagy mikor menjenek haza a családjukhoz. Ben gyakorlatilag egyedül vezette a Massachusettsi Kirendelt Védői Hivatal bostoni irodáját. Jóindulatú despotának tartotta magát, de olyan régóta volt már a csúcson, hogy nem hozta igazán lázba a hatalom. A csodálat már nem elégítette ki – már csak a színtiszta imádat pörgette fel.

– Szomjas vagyok – jelentette be Elizabeth.

Erre már mindenki felkapta a fejét. Bent mulattatta, ahogyan a lány a felsőosztálybeli neveltetését és a szépségét kihasználva mindenkit az ujja köré csavart. Bár felvágtak munkás származásukkal, az irodában dolgozó ügyvédek úgy viszonyultak Boston brahminjaihoz (vagyis a legfelső kaszthoz tartozókhoz), mintha ők, a hegesztők és buszvezetők gyermekei, szívükben a város jobbágyai volnának.

– A hercegnő megszomjazott. Hol igyunk az egészségére? – tette fel a kérdést Gerry.

Lorna Kennedy, a teremben tartózkodó másik nő megvetően csóválta a fejét. Kövérkés, ötvenhét éves nő volt, mindig lapos sarkú cipőt hordott. Lorna egészségére még sosem ittak. Ben tisztában volt azzal, hogy most neki is fel kellene háborodnia, de nem foglalkozott vele. Eltette az ügyet a többi igazságtalanság mellé, amellyel már nem volt kedve foglalkozni.

– Beugorhatunk a szomszédos bárba, bár én nem maradhatok sokáig – hagyta jóvá az ötletet.

Mindenki áldását adta a javaslatra, és szinte egyszerre álltak fel az asztaltól. Elizabeth csillogó szemmel nézte Bent – minden kétséget kizáróan ő volt az alfahím a teremben. Erre a férfi rá is játszott, kihúzta magát, hogy magasabb legyen, és feltűrt ingujja láttatni engedte izmos karjait.

Ben nem tudta eldönteni, mit lát benne Elisabeth: az apát, a keményfiút vagy az iroda legbriliánsabb elméjét. Egy dologban azonban biztos volt: a lány egyre jobban rákattant.

…

Két sörön már túl volt, amikor felhívta Maddyt. A másodikat már nem kellett volna meginnia, józannak kellett volna maradnia. Még a telefonon keresztül is hallotta a csapkodást.

– Csak képzelődöm – kezdte Maddy – vagy tényleg ötödször maradtál le a vacsoráról ezen a héten?

– Jaj, ne haragudj, de nem tehetek róla – hazudta Ben.

– Most hol vagy?

– Nem olvastad az sms-t, amit küldtem? Tudod, arról az ügyről van szó, amiről annyit meséltem neked.

– Hívtalak az irodában. Senki sem vette fel.

– Persze, mert a tárgyalóban voltunk – mondta.

– De nagy a zaj a háttérben. Hol vagy? – ismételte meg a nő a kérdést.

– Jézusom, fejezd már be! Kiugrottunk vacsorázni pár kollégámmal. Megéheztünk.

A férfi a fal felé fordult, és úgy próbálta kizárni a bár zajait, hogy teljesen a fülére szorította a mobilját. A fenébe, ki kellett volna mennie. Vízcsobogás és valami tompa csattogás nyomta el Maddy szavait.

– És te mit csinálsz?

– Épp csirkét főzök – felelte a nő. – Rohadtul elegem van abból, hogy állandóan egyedül vacsorázunk a gyerekekkel, Ben.