Tartalomjegyzék

Joan

Meghan

Sebastian

Meghan

Sebastian

Meghan

Sebastian

Meghan

Sebastian

Meghan

Sebastian

Meghan

Sebastian

Meghan

Sebastian

Meghan

Sebastian

Meghan

Sebastian

Meghan

Sebastian

Meghan

Sebastian

Meghan

Sebastian

Sebastian

Köszönetnyilvánítás

Mimi Taylor – Abby Winter

Az utolsó kívánság

©Mimi Taylor ©Abby Winter

Szerkesztette: K. Zsófi

Korrektúra: NeylaGrey

Borítóterv: Ashley Redwood

Tördelés: NewLine Kiadó

Szerzők facebook oldalai:

https://www.facebook.com/mimitaylorbooks/

https://www.facebook.com/abbywinter2017/

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2021.

epub ISBN: 978-615-6182-88-3

mobi ISBN: 978-615-6182-89-0

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

PROLÓGUS

Sebastian

– Kamera indul! – ért el hozzám Arthur hangja.

Ma ez már az ötödik jelenet volt, amit forgattunk. Az első olyan filmem, ahol nem hősszerelmest kellett alakítanom, és talán pont ezért élveztem minden pillanatát. Ráéreztem az ízére és olyan szinten képes voltam belebújni a karakterem szerepébe, hogy visszanézve a jeleneteket még én is meglepődtem magamon, mennyire jól sikerültek. Tény, hogy ehhez nagyban hozzájárult a csapat is. Azt hiszem, soha nem dolgoztam még együtt ilyen remek stábbal.

Meglehetősen sokat melóztam ezért a szerepért: megtanultam bokszolni, amit azelőtt soha nem csináltam. Fél évembe telt, mire hitelesen tudtam visszaadni mindazt, ami meccs közben a ringben történik. Mindennap keményen edzettem, hogy képes legyek hozni a megfelelő formát. Diéta, két óra futás, plusz a személyi edzőm sem kímélt. Arthur Flamming el is várta mindenkitől a maximális teljesítményt. Többször jelölték már Oscar-díjra, amit még mindig nem sikerült bezsebelnie. Mindannyian tudtuk, hogy ettől a filmtől várja az áttörést, és mindent elkövetett azért, hogy tökéletes legyen. Nem egy statisztát rúgott már ki a forgatás kezdete óta, és volt pillanat, amikor a partnernőm, Patricia alatt is rezegni kezdett a léc, pedig szerintem több volt, mint jó. Ráadásul az eredeti tervben nem őt választották a főszerepre. Amikor azonban Arthur megtudta, hogy Katy Millar és én korábban kavartunk, azonnal kidobta őt. Nem értettem a döntését, de nem volt beleszólásom. Azóta Katy szóba sem állt velem, mintha legalábbis én tehettem volna róla.

Épp egy csókjelenetre került sor a forgatás során. Ez valahogy mindig nehezemre esett. Ilyenkor igyekeztem elvonatkoztatni attól, hogy egy idegen nővel állok szemben.

A feleségemmel számtalanszor átbeszéltük már ezt és ő elfogadta, hogy ez része a munkámnak, de tudtam, hogy nehezen viseli, ha mással lát intim kapcsolatban, még akkor is, ha ennek semmi köze a szexualitáshoz. Tudta, hogy mennyire imádom őt; mindent megtettem azért, hogy ezt ne felejtse el. A mostani szerepet is vissza akartam mondani, amikor megtudtam, hogy lesz benne romantikus jelenet, de ő lebeszélt róla, mondván:

„Ez az, amire egész  életed során vártál, és én nem fogom hagyni, hogy miattam lemondj róla! Nem mondom, hogy könnyű lesz, de megbízom benned! Nagyon szeretlek!”

Így maradtam, és eddig a pillanatig élveztem is a forgatást. Ezt a jelenetet viszont vagy huszadszorra ismételtük meg, és Arthur ki volt akadva a szerencsétlenkedésemen. Patricia, a partnernőm mindent elkövetett, hogy oldja a feszültségem, mert ő is tudta – ahogy mindenki –, mennyire meg kellett küzdenünk Joannel a boldogságunkért.

Rápillantottam Arthurra, mielőtt újra belekezdtünk volna felvenni a jelenetet. Az asszisztense, miközben az egyik füléhez telefont tartott, súgott neki valamit, mire elkomorult az arca. Találkozott a tekintetünk, majd visszafordult a nőhöz és nemet intett a fejével. Nem tudtam, miről van szó, de nagyon zavart az ideges tekintete.

Egy pillanatra behunytam a szemem, hogy erőt gyűjtsek a jelenetre, majd visszafordultam Patricia felé.

– Seb, figyelj! Koncentrálj, kérlek! Képzeld azt, hogy én vagyok Joan… – sóhajtott egy nagyot, mielőtt folytatta volna. – Nem tudom, te hogy vagy vele, de én már szeretnék továbblépni!

Forgattam a szememet a kioktatásra, de egyet kellett értenem vele. Nem szóltam egy szót sem, csak jeleztem Arthurnak, hogy készen állok.

Patnek igaza volt. Magam elé képzeltem, amikor Joant csókoltam meg legelőször, így elég hamar túljutottunk rajta.

Amint elszakadtunk egymástól, Arthur leállíttatta a kamerákat. Feszülten vártuk az ítéletét. Miután visszanézte a jelenetet, felemelte a fejét és felénk fordult. Dús szakálla és bajsza alól alig látszott ki az arca, így semmit nem tudtunk leolvasni róla. Majd összecsapta a tenyerét.

– Srácok! Ezt most megcsináltátok, ez az, amire vártam! – Megindult felénk. – Tökéletes! – Amikor odaért, átölelt mindkettőnket. – Tudtam én, hogy képesek vagytok rá! Patricia, neked még lesz egy jeleneted mára. A sminkes már vár az öltözőben, siess frissíteni, tizenöt percet kapsz, hogy elkészülj!

Pat nyomott egy puszit az arcomra, és már el is tűnt.

Ránéztem Arthurra, aki meglehetősen gondterheltnek tűnt. Azt hittem, talán mégis elcsesztük a jelenetet.

– Valamit rosszul csináltam? – érdeklődtem, miközben megindultunk a frissítősátor felé.

– Nem, Sebastian. Ez most fantasztikus volt, mindketten kihoztátok a jelenetből a maximumot, szinte szikrázott a képernyő…

– Arthur, látom, hogy valami aggaszt, bökd már ki végre!

Lehajtotta a fejét, mielőtt belekezdett volna, ami semmi jót nem ígért.

– Joanről van szó.

– Hogy érted azt, hogy Joanről? Mi van vele? – ráztam meg idegesen a vállát. – Nézz rám, az isten verje meg! Mi történt a feleségemmel? – üvöltöttem tehetetlenül, magamból kikelve.

– Az apja telefonált nemrég. Rosszul lett, elesett és beütötte a fejét. Nem mondott mást, csak kérte, hogy siess!

– Hogy mi? Ezért néztél úgy rám? És hagytad, hogy folytassuk a forgatást? Mekkora egy fasz vagy te! – ordítottam a szemébe. Az sem érdekelt, ha felbontják a szerződést. Mit képzelnek ezek? A családom számomra szent. Viszketett az öklöm, hogy behúzzak neki egyet, de most rohannom kellett. Minél előbb tudni akartam, mi történt a feleségemmel. Dühöngve hagytam ott a kiabálásomra összegyűlt kisebb tömeget, de pont leszartam, mit gondolnak. Belerúgtam egy kukába, és félrelöktem az utamból az elém álló operatőrt. Elborult az agyam, nem érdekelt, ki mit gondol, csak Joan mellett akartam lenni.

Mire a kórházba értem, a nővér tájékoztatása szerint Joan már túl volt néhány vizsgálaton. Az apját a váróban találtam. Egy fotelben ült könyökével a térdén támaszkodva, miközben tenyerébe temette az arcát. Odaléptem hozzá.

– George! – szólítottam meg halkan. Felemelte a fejét, homályos tekintetében aggodalom és félelem kavargott.

– Sebastian, fiam, de jó, hogy itt vagy!

– Hol van Joan? Azonnal látni akarom!

– Várj egy kicsit, Seb, mindjárt itt lesz az orvosa. A nővér szerint feltétlenül szeretne velünk beszélni.

Szívem szerint rohantam volna a feleségemhez, de hallani akartam, amit a doki mond.

– Mi történt? Reggel még semmi baja nem volt.

– Még egy órája sem… Kint voltunk a játszótéren Wyatt-tel. Joan löködte a hintát, Wyatt pedig élvezte, hogy milyen magasra repül. Én a padon ültem, tőlük alig három méterre. Egyszer csak elesett. Azt hittem, Wyatt rúgta meg véletlenül, de ő semmire sem reagált. Kivettem a gyereket a hintából, és azonnal hívtam a mentőt.

– A fiam hol van?

– Grace elvitte. Arra kért, hívjuk, amint tudunk valamit.

Bólintottam. Megnyugtató volt tudni. A szüleimnél jó kezekben volt a kisfiam.

– Sebastian… – kezdte George aggodalmas hangon, ám ekkor félbeszakította egy mély hang.

– Mr. Lawson? – Felkaptam a fejem a doki felé, majd két nagy lépéssel odaléptem hozzá.

– Doktor úr, mi van a feleségemmel?

– Kérem, ne itt beszéljünk – pillantott oldalra egy másik várakozóra –, menjünk be az irodámba!

– Rendben… – egyeztem bele, pedig éreztem, ahogy belülről feszít szét a düh a tudatlanság miatt. Azonnal tudni akartam mindent a feleségem állapotáról. Belekaroltam Joan apjába és felsegítettem.

George teljesen összetört, amikor egy évvel ezelőtt meghalt a felesége. Csak árnyéka volt önmagának – nemcsak lelkileg, de testileg is belerokkant. Most pedig a lánya feküdt kórházban.

Néma csendben követtük a dokit, miközben mindketten a gondolatainkba burkolóztunk.

Megálltunk egy ajtó előtt, az orvos kinyitotta és előreengedett bennünket, majd lassan becsukta maga mögött.

– Kérem, foglaljanak helyet!

Leültünk, és mindketten a kezünket tördelve vártuk, hogy mit fog mondani.

– Sajnos nincsenek jó híreim – kezdte az orvos. Látszott rajta, hogy nehezére esik beszélni. Már tudtam, hogy nagyon nagy baj van. George-nak ennyi elég volt, hogy teljesen kiboruljon; arcát a kezébe temetve némán zokogott.

– Kérem, folytassa – szűrtem a fogaim közt. Igyekeztem visszafogni magam, amennyire tőlem telt, de éreztem, hogy mindjárt szétrobbanok.

– Megpróbálom úgy elmondani, hogy önök is értsék. A feleségének agydaganata van, de azt gyanítjuk, hogy ez már másodlagos tumor. Ennek kiszűrésére további vizsgálatokra lesz szükség.

– Jézus isten! – ráztam meg a fejem. Egyszerűen nem akartam elhinni, hogy ez velünk történik. Miért pont ő? Sejtettem már, hogy nagy a baj, abban a pillanatban, ahogy belenéztem az orvos szemébe, de ahogy kimondta azt a rettenetes szót – agydaganat –, az fájdalmasabb és szörnyűbb volt mindennél, amit eddigi életem során valaha éreztem. A szívem hevesen kezdett dobogni a mellkasomban. Remegtem, és legszívesebben üvöltöttem volna, de tudnom kellett mindent. Csak az járt a fejemben, hogy meg fog gyógyulni. Meg kell gyógyulnia, hiszen itt van a mi kicsikénk, akit annyira vártunk.

Istenem, hiszen még csak hároméves! Mi lenne vele az anyja nélkül? Nem. Ebbe nem akartam belegondolni, mert ilyen nem történhet meg. Joannek élnie kell!

– Mit… mit jelent ez? – kérdeztem dadogva. Nehezen tudtam megszólalni a torkomban keletkezett gombóc miatt, hiszen levegőt venni is fájdalmas volt abban a percben. Úgy éreztem, vége a világnak. Ha elveszik tőlem azt, aki az életem, a másik felem, képtelen leszek tovább élni…

– Nem szeretnék találgatásokba bocsátkozni, szükség lesz néhány vizsgálatra, de a másodlagos tumor annyit jelent, hogy a testében másutt lévő tumor áttétet képzett az agyban.

Behunytam a szemem. Ez már túl sok volt. Az orvos elkezdte felsorolni a lehetőségeket és hogy mire számítsunk: műtét, kemoterápia, sugárkezelés, kórház, fájdalom, rosszullét… Igazából gőzöm sincs, miket mondott, csak egy-két szóra emlékszem. Az én agyam leragadt ott, hogy tumor, gyógyíthatatlan, ha jól reagál, még négy-öt év.

Mint amikor az embernek egyszer csak kihúzzák a talajt a lába alól. Reggel felkelsz és minden a legnagyobb rendben, boldog vagy és élvezed az életed, hiszen minden olyan tökéletes. Imádott feleséged csókkal ébreszt, aztán a kisfiad odabújik közétek, és nevetve játszotok. A munkádban éppen a csúcson vagy, miközben azt csinálod, amit a legjobban szeretsz.

De a boldogság csak múló illúzió. Az egyik pillanatban benne vagy, a következőben pedig úgy tűnik el, mintha soha nem is létezett volna.

Joan

Seb és apám megtörten ültek az ágyam mellett. Ők már korábban tudták, amit velem csak most közölt az orvos. Láttam rajtuk, amint beléptek a szobámba, hogy valami nagy baj van, de egyikük sem akart mondani semmit. Az őrületbe kergetett a hallgatásuk. A férjem a kezem fogta és hüvelykujjával apró köröket írt a kézfejemre, amíg a doki az állapotomról tájékoztatott. Mindkét mellemben találtak daganatot, ami áttétet képzett már az agyamban is.

Egy világ omlott össze bennem, ahogy meghallottam ezt a két szót: rosszindulatú daganat, áttét. Biztosra vettem, hogy ez valami tévedés lesz. Én nem vagyok beteg! Nem lehetek az! Minden tagom remegni kezdett, ahogy lassan próbáltam felfogni az elhangzottakat. A torkomat fojtogatta a sírás.

‒ Doktor úr! Kérem, mondja, hogy ez nem igaz! – néztem rá könyörgő tekintettel.

‒ Sajnálom, Mrs. Lawson, de a diagnózis helyes.

‒ Nem! Az nem lehet! Van egy hároméves gyerekem, maga szerint mit mondjak neki? – kiabáltam sírva. Sebastian és apa próbáltak csitítani, de nem érdekelt. Nem ők feküdtek ebben a kurva ágyban.

Istenem, mi lesz most?!

‒ Higgye el, asszonyom, hogy minden tőlünk telhetőt meg fogunk tenni a gyógyulásáért!

‒ Úristen! Tudja maga, hányszor hallottam ugyanezt, amikor az anyám volt beteg? Ugyanezt szajkózták, mégis meghalt! Én látni akarom a gyerekemet felnőni, érti? Még olyan kicsi! – zokogtam fel hangosan, kezeimbe temetve az arcom.

Az orvos felállt.

‒ Konzultálnom kell a kollégáimmal! – szólt, majd távozott. Nem tudom, kinek intézte szavait, mert nem érdekelt. Ahogy bezáródott mögötte az ajtó, mindkét karommal belekapaszkodtam Sebastian nyakába és csak sírtam. Nem értettem, miért pont velem történik ez.

Mi rosszat tettem, hogy ezt érdemlem?

A férjem szorosan az ölelésébe vont és simogatta a hátam, amíg sikerült kicsit megnyugodnom. Nem tudom, mennyi idő telhetett el, de már az összes könnyem elsírtam. Az agyam mindenféle képtelen verziót levetített nekem; olyanokat, amiket nem akartam elfogadni. Az én kicsikém nem fog anya nélkül felnőni. Tudtam, hogy erős vagyok, és képes leszek végigcsinálni. Itt volt az én gyönyörű kisfiam, akit még fel kellett nevelnem.

A szobában olyan csend lett, miután a doki kiment, hogy csak a saját remegő lélegzetvételeimet és apám szipogását hallottam. Kibontakoztam a férjem karjaiból és hátradőltem a párnán. Seb nem nézett a szemembe, meredten bámult egy pontot a takarómon. Tekintetéből ezernyi érzést lehetett kiolvasni, ami engem is megrémített, és egy kicsit bántott is. Úgy viselkedtek, mintha máris eltemettek volna.

Nekik kellene engem támogatni, és erőt adniuk!

‒ Hé! – szólaltam meg, amikor már nem bírtam tovább a csendet. – Még nem haltam meg! – mondtam nekik halvány mosolyt erőltetve magamra, mire mindketten rám emelték könnyes tekintetüket.

‒ Ne haragudj, lányom! Csak nem tudom felfogni… alig egy éve temettük el édesanyádat. Belehalnék, ha veled is történne valami – szipogta.

Láttam apámon, mennyire kiborult – talán még jobban, mint én.

‒ Apa, erős vagyok! Le fogom győzni! Tudom… tudom, mert ti itt vagytok nekem – szorítottam meg Seb kezét. – Meg fogok gyógyulni! – bizonygattam, de mélyen legbelül éreztem, hogy ezzel a mondatommal nem csak őket akarom meggyőzni. Sebastian felállt és lehajolt hozzám. Ajkainak finom érintése az enyémen erőt adott, amire most óriási szükségem volt.

A furcsa az volt az egészben, hogy soha nem éreztem magam betegnek. Rendszeresen jártam nőgyógyászati vizsgálatokra is. Mondjuk Wyatt születése után még csak egyszer voltam.

De hát két év nem olyan nagy idő!

‒ Meg kell beszélnem az orvosoddal, hogy mikorra tervezik a műtétet – egyenesedett fel, majd elengedte a kezem. Miután becsukódott mögötte az ajtó, apám felé nyúltam.

‒ Gyere, ülj ide mellém – szóltam halkan. Tudtam, mennyire aggódik értem. Anyu halála teljesen padlóra tette őt. Azóta már nem a régi George Smith, és bántott, hogy most én okozok neki fájdalmat – még akkor is, ha ez nem rajtam múlik.

‒ Szeretlek, lányom! – suttogta maga elé. Megfogtam az állát és magam felé fordítottam a fejét. Ölelésre tártam a karom, ő közelebb ült, hogy a karjaiba zárhasson.

‒ Tudom! Én is szeretlek!

Hosszú percekig öleltük egymást némán, majd nagyot sóhajtva megtörtem a csendet.

‒ Kérlek, ne mondd el Meggie-nek, neki én szeretném!

‒ Rendben… – suttogta a fülembe rekedt hangon, majd nyomott egy puszit a halántékomra.

***

Mivel az első műtétre várni kellett még néhány napot, nem akartam a kórházban maradni. Szerencsére Sebastian elintézte, hogy hazamehessek. Amikor átléptem a házunk küszöbét, Wyatt szaladt felém fülig érő mosollyal.

‒ Anyuciii!

Leguggoltam és kitártam a karom. Szorosan az ölelésembe zártam, magamba szívtam finom illatát. Apró kezeit a nyakam köré fonta, fejét a vállamra hajtotta.

‒ Ennyire hiányoztam, kicsikém?

‒ Igen! – suttogta bólogatva, de fejét nem emelte fel a vállamról.

Wyatt-tel a karomban felálltam, és elindultam a nappaliba.

‒ Joan, kicsim, ne cipeld Wyattet! – szólt utánam Sebastian aggódva, mire egy szúrós pillantással reagáltam. Tudtam, hogy aggódik, de nem akartam egyetlen pillanatot sem elvesztegetni.

Ki tudja, meddig tarthatom még a karomban az én kicsi kincsem?

‒ Szervusz, Joan! – köszönt rám Grace. Tekintetéből fájdalommal vegyes aggodalmat tudtam kiolvasni, amit egy halvány mosollyal próbált leplezni. Az anyósom anyám helyett anyám lett. Az első perctől kezdve kedveltük egymást, és amióta Wyatt megszületett, rengeteg segítséget kaptam tőlük. – Hogy vagy? – érdeklődött, bár észrevehetően nehezen préselte ki magából a szavakat.

‒ Köszönöm, Grace, nagyszerűen! – mondtam mosolyogva. Nem hazudtam. Tényleg jól éreztem magam, legalábbis ami a fizikai állapotomat illeti. Ha az orvosok nem közlik a diagnózist, még mindig boldog tudatlanságban élnék. Lelkileg már nem mondhattam volna el ugyanezt, de minden idegszálammal a gyógyulásomra akartam koncentrálni. Élnem kellett! A fiamért.

Az egész esténk ugyanúgy zajlott, mint máskor. Próbáltam kizárni minden negatív gondolatot és kizárólag a családomra koncentrálni, ami nem volt egyszerű. Amíg vacsorát főztem, Seb Wyatt-tel játszott a nappaliban. Elmélyülten hallgattam őket és azon kezdtem el töprengeni, vajon meddig láthatom, hallhatom még őket?

Amikor terhes lettem, kicsit féltem attól, hogy Seb majd magamra hagy, de amikor megláttam az örömöt csillogni a szemében a bejelentésem után, már tudtam, hogy nem lesz gond. Amikor a karjába zárt, összevissza puszilgatott örömében, majd letérdelt elém és a hasamra szorította ajkait. Az első pillanattól fogva imádja a fiunkat. Meggie persze sokszor mondogatta, hogy vigyázzak vele, mert félő, hogy csak kihasznál engem, de ő nem ismerte azt a Sebastiant, akit én.

Nagyot sóhajtottam, amikor eszembe jutott, hogy beszélnem kell neki a betegségemről.

Vacsora után Seb megfürdette Wyattet, majd bebújtunk az ágyba és mesét olvastam neki. Seb az ágy mellett álló fotelbe ült, felhúzta a lábait és elmélyülten hallgatta az esti mesét, ami most már sokadszorra is a Micimackó volt. Már annyiszor olvastam, hogy kívülről tudtam a teljes könyv szövegét, de Wyatt nem unta meg, és nem volt hajlandó mást hallgatni.

Miután a fiam elaludt, még hosszú-hosszú percekig gyönyörködtem benne, és hallgattam a szuszogását. Óvatosan végigsimítottam a fején, majd az arcán is többször, mire mocorogni kezdett. Nagyot sóhajtottam, ahogy eszembe jutott a múlandóság, a saját múlandóságom.

Vajon mennyi időm van még vele?

Összeszorítottam az ajkaimat, nehogy hangosan felsírjak, de a könnyeim végigfolytak arcomon. Egyszerűen képtelen voltam elhinni, hogy csak ennyi adatott nekem. Nem akartam felébreszteni a fiam, így csak gyorsan nyomtam egy puszit az arcára, majd Sebastian homlokára is, aki szintén elaludt időközben, és magukra hagytam őket. Kimentem a hátsó verandára, mert friss levegőre volt szükségem. Úgy éreztem, megfulladok. A korlátra támaszkodva felnéztem a csillagos égboltra. Épp olyan gyönyörű volt, mint mindig. Annyira imádtam ezeket az estéket! Kislányként mindig ilyen családi idillről álmodoztam, és hálás voltam a sorsnak, hogy mindez megadatott nekem. De még sosem voltam olyan elkeseredett, mint most. Lehajtottam a fejem a kezemre, és az eddig visszatartott fájdalom őrült erővel szakadt ki belőlem. Egész testemet rázta a zokogás. Nem bírtam tartani magam, lerogytam a padlóra, előre-hátra hintázva egyre csak azt hajtogattam, hogy miért?

Észre sem vettem, Sebastian mikor jött oda hozzám, csak ölelő karjait éreztem. Leült mellém, az ölébe ültetett, és hagyta, hogy sírjak. Fejem a mellkasára hajtottam és úgy kapaszkodtam belé, mintha utoljára ölelném. Nem szólt egy szót sem, de nem is volt rá szükség. Remegő testével védelmezőn tartott. Arcát a hajamba fúrta, s velem együtt sírt ő is.

Nem tudom, mennyi idő telhetett el, mire meg tudott szólalni.

‒ Gyere, kicsim! Menjünk pihenni!

Felmentünk a hálónkba, Sebastian szó nélkül eltűnt a fürdőszobában és hallottam, ahogy megengedte a csapot.

Lerogytam az ágyra és magam elé bámultam. Ezernyi gondolat cikázott a fejemben. Próbáltam felfogni, hogy mi történik most, és mi fog ezután. Olyan abszurdnak tűnt az egész. Mintha egyszer csak egy rossz álom kellős közepén találtam volna magam. Még pár nap, és leoperálják a melleimet. Az orvosok szerint csak így van esélyem a gyógyulásra, mert a daganatot el kell távolítani a testemből. Az a részem, amitől nő voltam, az, amivel tápláltam a gyermekem, amitől szépnek éreztem magam, már soha többé nem lesz a részem. Nem leszek már ugyanaz, aki voltam. De én nem akartam más lenni! Ezernyi gondolat hadakozott a fejemben, érvek és ellenérvek egymást váltogatva. Legszívesebben kikapcsoltam volna az agyam, mert kezdtem azt érezni, hogy lassan megőrülök.

Úgy látszik, ilyen az élet. Amikor úgy érzed, végre minden sínen van, amikor végre olyan életet élsz, amiről valaha álmodoztál, akkor jön egy hurrikán, és porig rombolja a kemény munkával felépített váradat.

Felálltam, és a gardróbba sétáltam. Felkattintottam a villanyt és megálltam a tükör előtt. Próbáltam felfogni, milyen lesz majd nélkülük. Két kezembe vettem a melleimet, és enyhén megszorítottam őket.

‒ Gyönyörű vagy! – szólalt meg Seb a hátam mögött. Annyira belemerültem a gondolataimba, hogy észre sem vettem, amikor mögém állt. Átölelt és belecsókolt a nyakamba. – Gyere, menjünk fürdeni, mert kihűl a víz – suttogta a fülembe apró puszik kíséretében. Kibontakoztam az öleléséből, de csak annyi időre, amíg megfordultam. Mindkét karom a nyaka köré fontam és megcsókoltam. Lágyan ízlelgettük egymás ajkait. Vele nem lehetett betelni. Sosem gondoltam, hogy egyszer majd egy híres filmszínész lesz a férjem. Mindig azt mondogattam, hogy ha egyszer, akármikor úgy adódna, hogy egy híres emberrel hoz össze a sors, akkor messzire elkerülöm. Én egy egyszerű lány voltam, egyszerű vágyakkal. Szerető férjről és boldog családról álmodoztam mindig. Egy külvárosi kertes házra vágytam. Így visszagondolva, most mindenem megvolt, amiről valaha álmodoztam. Azt pedig, hogy életem szerelme éppen egy híresség lett, már nem bántam. Eleinte nagyon nehezen viseltem, hogy mindenféléről cikkeztek a lapok, de aztán szépen lassan megtanultam a helyén kezelni ezeket a dolgokat. Persze nem volt mindig zökkenőmentes a kapcsolatunk, de egy dologban biztos voltam: számára Wyatt és én vagyunk a legfontosabbak, és nekem semmi másra nem volt szükségem.

‒ Szeretlek, Seb! – mondtam a szemébe nézve, miután elszakadtunk egymástól.

‒ Én is szeretlek, kicsim! Őrülten szeretlek!

‒ Félek! – suttogtam lehajtott fejjel. Sebastian az állam alá nyúlt és megemelte a fejem.

‒ Joan, kicsim! Tudom, hogy félsz. Én is félek; attól, hogy magamra hagysz! Abba én is belehalok!

Ajkai újra az enyémekre tapadtak. Éhesen csókolt, mintha az lenne az utolsó csókunk.

Felkapott a karjába, mire felnevettem. Már nem voltam olyan könnyű, mint a fiam születése előtt, de őt ez nem zavarta. Becipelt a fürdőszobába és letett a kád mellé. Lassan levetkőztetett, miközben mindenhol végigcsókolt.

***

Talán soha annyi érzelem nem volt a szeretkezéseinkben, mint az elmúlt éjjel. Néhány óra erejéig elfeledtette velem a rám váró megpróbáltatásokat. Vele ellentétben én nem sokat aludtam az éjszaka. Azon töprengtem, vajon mi vár rám. Képes leszek-e végigcsinálni? Vajon fájni fog? Kibírom? Vajon meg fogok valaha gyógyulni?

Reggel csókkal ébresztett, majd reggelivel várt a konyhában. Wyatt már ott ült az asztalnál és falatozott. Odaléptem hozzá, megpusziltam, majd Sebhez léptem, aki szorosan magához ölelt.

‒ Jó reggelt, szépségem! – Felnevettem, ahogy végigpuszilt a homlokomtól az orromon át az ajkamig.

Nem azért volt ilyen, mert beteg lettem. Mindig is így viselkedett velem. Már öt éve ismertük egymást, és én napról napra jobban szerettem, ő pedig minden lehetséges alkalommal a tudtomra adta, hogy kétségem se legyen afelől, mennyire szeret. Küzdelmes évek álltak mögöttünk, de most úgy éreztem, minden pillanat megérte.

‒ Nektek is csodaszép reggelt! – Mosolyogtam ugyan, de egy pillanatra végigfutott rajtam az érzés, hogy talán már nem élvezhetem ezt olyan sokáig. Láttam Sebastianon, hogy észrevette rajtam a hirtelen változást, de nem akartam, hogy még jobban aggódjon, így újra mosolyt erőltettem az arcomra.

Amíg ettünk, mindenféléről beszélgettünk. Seb legújabb szerepéről; Damienről, akivel a legutolsó közös filmjük óta lettek legjobb barátok, és most újra együtt játszanak. Beszéltünk Wyattről, aki teli szájjal mesélte el a tegnapi játszótéri kalandját egy kiscicával, akit a nagyi haza akart vinni, de nagypapi nem engedte. Szót ejtettünk a tavaszra tervezett festésről is. Tulajdonképp mindenről, a betegségemet kivéve. Hálás voltam Sebnek, amiért nem kérdezgette percenként, hogy vagyok.

Azon kívül, hogy pár napja rosszul lettem a játszótéren és néha enyhén fájt a fejem, semmi változást nem tapasztaltam, amit jó jelnek vettem.

‒ Ma találkozom Meggie-vel – mondtam halkan, miután befejeztük a reggelit. Tudtam, hogy Seb nem szíveli különösebben a barátnőmet, amióta Meggie egy félreértés miatt kis híján tönkretette a házasságunkat, de nekem gyerekkorom óta a jobbik felem volt, és a barátnőmről soha, senki kedvéért nem mondtam volna le. Nemcsak legjobb barátnők voltunk, testvérek is. Soha nem voltak titkaink egymás előtt, és most eljött az ideje, hogy ő is megtudja.

***

‒ Ez most valami hülye vicc akar lenni? – emelte fel a hangját Meggie, miután elmondtam neki, hogy milyen betegségben szenvedek, és mi vár rám a következő hónapokban. Lehajtottam a fejem. Borítékolható volt, hogy így fog reagálni, ezért nem lepődtem meg. Megráztam a fejem, hogy felfogja, nem egy morbid poénnak szántam. Könnybe lábadtak a szemeim. Felnéztem, mert látni akartam az arcát.

‒ Sajnos ez nem vicc – szólaltam meg, de a hangom megremegett. Felugrott a helyéről, átült mellém, majd az ölelésébe vont. Akkor tört fel belőlem minden keserűség: könnyeim eláztatták az arcomat és barátnőm vállát. Előtte nem kellett erősnek lennem, ő mindig az volt kettőnk helyett is. Nem érdekelt, hogy a kávézóban az emberek néznek minket, még az sem, hogy esetleg felismernek.

‒ Sírj csak! Add ki magadból – ringatott a hátamat simogatva.

Miután sikerült egy picit megnyugodnom, kibontakoztam az öleléséből.

‒ Hát, ez van, ezt a lapot osztották nekem.

‒ Jo, meg sem akarom hallani, hogy feladod, érted? Erős vagy, és mi mind melletted állunk. George hogy fogadta a hírt?

‒ Gondolhatod, teljesen kiborult – feleltem az asztalt bámulva, miközben az asztalterítő szélét gyűrögettem.

‒ És a férjed?

Halvány mosoly kúszott az arcomra. Érzékeny téma.

‒ Van neve is!

Meggie vállat vont. Tudtam, hogy nem igazán érdekli Sebastian lelkiállapota, inkább arra volt kíváncsi, hogy reagálta le a betegségemet és azt a lehetőséget, hogy esetleg egyedül maradhat a fiunkkal.

‒ Tudom… – motyogta, de nem folytatta; nem hagytam.

‒ Nem beszéltünk róla. Ugyanúgy telt az esténk és az éjszakánk, mint eddig, de tudom, hogy szenved. És azt is, hogy fél. Ahogy én is.

***

A Meggie-vel való beszélgetésem erőt adott, ahogy a kisfiam nevetése is előző este. Egy szempillantás alatt eltelt az a pár nap az első műtét kitűzött időpontjáig. Wyatt Grace-szel volt otthon, de Seb, az apám, az apósom és a barátnőm is itt voltak velem. Seb forgatta a szemeit, amikor Meggie belépett a kórterembe, de nem szólt egy szót sem, felé sem nézett, csak fogta a kezem.

Halk kopogást követően egy zöld köpenyes férfi lépett be a szobába.

‒ Mehetünk, Mrs. Lawson?

Nem szólaltam meg, csak bólintottam. A szívem hevesen kezdett kalimpálni a mellkasomban, és óriási gombóc nőtt a torkomban. Legszívesebben azt üvöltöttem volna, hogy nem, hogy hagyjanak békén, vigyenek haza.

De tudtam, hogy ezt most muszáj lesz végigcsinálnom. A kisfiamért. Látni akartam, ahogy felnő, és ezért bármire hajlandó lettem volna. Szörnyen féltem attól, hogy mi vár rám. Féltem, hogy meg fogok halni. Semmi sem volt még annyira nehéz, mint akkor erősnek lenni, és nem kimutatni a családomnak a bennem dúló rettegést.

Elbúcsúztam mindenkitől. Apa és Seb a fülembe suttogták, mennyire szeretnek, míg Meggie megígértette velem, hogy erős leszek és visszatérek. Tudtam, hogy nem a műtétre célzott. Ő azt akarta, hogy gyógyuljak meg, és legyek újra a régi Joan. Még neki sem vallottam be a valódi érzéseimet, pedig ő volt az egyetlen, aki a világon mindent tudott rólam.

***

Pislogva nyitottam ki a szememet. Bántott az erős fény. A körülöttem terjengő fertőtlenítőszagtól hányingerem lett.

‒ Isten hozta újra köztünk, Mrs. Lawson! –hallottam meg egy ismeretlen női hangot. Egy fehér köpenyes, mosolygós nő állt mellettem. Épp az infúzión igazított, majd felém fordult. – A családja végig itt volt, nagyon aggódnak önért. Hogy érzi magát?

‒ Mint akin átment egy úthenger! – feleltem, nem gondolva végig, hogy mit is mondtam. Talán abban a pillanatban tudatosult bennem igazán, hogy vége, már sosem leszek ugyanaz, aki azelőtt voltam. Nem mertem felemelni a takaróm. Behunytam a szemem és elsírtam magam. A nővér bátorítóan megszorította a vállam.

‒ Minden rendben lesz, asszonyom!

Csak bólogattam, de nem hittem neki. Semmi sem lesz már rendben. Soha többé! Hogy is lehetne? Abban a pillanatban gyűlöltem magam, amiért hagytam, hogy ezt tegyék velem. Annyira el voltam keseredve, hogy meg sem kérdeztem, van-e más lehetőségem a gyógyulásra. De azt mondták, hogy a szerencsésebbek közé tartozom, hiszen én műthető voltam. Vannak, akiknek nem adatik meg ez a lehetőség. Most nem tudtam volna eldönteni, melyik a jobb verzió. Egy megcsonkított szörnyeteg lettem. Azt mondták, ha eltávolítják a melleimet, azzal nőnek az esélyeim a gyógyulásra, és én nem akartam mást, mint újra egészséges lenni, elfelejteni ezt a borzalmat. Sokáig reménykedtem benne, hogy mindez csak egy rémálom, amiből hamarosan fel fogok ébredni, de sajnos nem így lett. A családom nem szólt bele a döntésembe, rám bízták, hogy mit tegyek. Pedig jó lett volna, ha valaki utat mutat. Dönteni sosem könnyű, bármiről legyen is szó. Megértettem őket, amiért ki akartak maradni ebből, hiszen az ember mindig okosabb, ha másról van szó. Mindig jobban tudjuk, hogy mit tennénk mások helyében, de amint velünk történik meg a baj, mintha elszállna belőlünk minden tudás. Már képtelenek vagyunk gondolkodni, döntést hozni még kevésbé, mert minden pillanatban csak arra gondolunk, mi lett volna, ha a másik megoldást választjuk? Talán jobb lett volna!? Ez a bizonytalanság, ami felőröl, amitől darabjaidra hullasz. Már nem voltam benne biztos, hogy jó döntést hoztam.

Meghallottam, hogy a nővér mögött becsukódott az ajtó, s nem bírtam tovább magamban tartani a fájdalmamat: hangosan felzokogtam. Furcsán húzódott a bőröm, és fájt is, de az a fájdalom még csak meg sem közelítette azt, ami a lelkemben dúlt. Egész testemet rázta a remegés, képtelen voltam megnyugodni. Imádtam az életemet, és nem akartam mást, mint élni!

***

A kórházban töltött néhány hét alatt rájöttem, hogy nem vagyok egyedül. Nem a családom miatt, sokkal inkább a sorstársak miatt. Azelőtt sosem gondoltam, hogy ilyen sok a daganatos beteg… gyerekek, fiatalok. Azt hiszem, mi voltunk a legnagyobb támaszai egymásnak. Próbáltuk tartani a lelket a másikban.

Mielőtt az orvosok sort kerítettek volna az agyműtétemre, szükségesnek láttak egy sugárkezelést. Nem akartam belemenni, de azt mondták, ez szükséges ahhoz, hogy műthető állapotba kerüljek.

Nehezemre esett elfogadni a melleim hiányát is, és tudtam, hogy ettől a kezeléstől a hajam is kihullik majd. De hittem a gyógyulásomban, ahogy az egész családom, hiszen az első műtét jól sikerült, eltávolították az összes rákos sejtet. A remény egy halvány fénysugárként kúszott elénk, és mi ebbe próbáltunk kapaszkodni.

A családom minden tagja egy emberként állt mellettem. Soha nem hagytak magamra. A legtöbb időt a kisfiam és Meggie társaságában töltöttem, mert Sebastiannak dolgoznia kellett. Miattam nem állhatott le a forgatás, de tudtam, az is benne van, hogy Sebastian nem akar velem lenni. A munkájába menekült. Nem hibáztattam érte, talán én is ugyanígy reagáltam volna az ő helyében.

Wyatt-tel sokat játszottunk és beszélgettünk, Meggie pedig igyekezett minden szabad percét velem tölteni. Voltak azonban rosszabb napjaim, amikor az ágyból is alig bírtam felkelni. Ilyenkor volt a legerősebb bennem a késztetés arra, hogy feladjam. Sokszor éreztem úgy, hogy nem bírom tovább, ez a betegség túlnőtt rajtam. Élni akartam, mindennél jobban, de fogytán volt az erőm.

Meghan

Másfél évvel később…

Életem egyik legfontosabb előadására készültem, amikor az irodámból kifelé menet megcsörrent a telefonom, amit az asztalon hagytam. Nem akartam, hogy bármi elterelje a figyelmemet erről a fontos alkalomról. A hallgatóságom ezúttal nem az egyetem diákjai voltak, hanem a kollégáim. Egytől egyig a szakma mesterei, és büszke voltam arra, hogy a dékán felkért, mutassam be a kollégáknak az elmúlt három évem kutatásainak anyagát. Azt, amiről rajta kívül senki nem tudott. Máig. Mivel csak rövid ideig csengett a telefon, gondoltam, nem lehet olyan fontos, ráér az előadás után. Megvontam a vállam, és becsuktam magam mögött az ajtót.

Majd visszahívom, akárki volt az.

Útban a nagy előadóterem felé gondolatban elterveztem, hogy az előadás után meglátogatom Joan barátnőmet a kórházban. Látszólag napról napra jobban érezte magát, ami egy kis nyugalommal töltött el. Sokat harcolt már.

Nagyot sóhajtva fogtam meg a kilincset, hogy belépjek a terembe, amikor meghallottam, hogy a hátam mögött a nevemet kiáltozza valaki. Mérgesen fordultam meg, de az idős portás rémült tekintetét látva inkább magamba fojtottam a dühömet.

– Miss Baker! – lihegett. Csak most tűnt fel, hogy futott utánam. – Elnézést, asszonyom!

– Kisasszony! – javítottam ki. Gyűlöltem, ha asszonynak szólítottak.

Sosem leszek az!

– Bocsánat, kisasszony! Tudom, hogy nagyon fontos előadása lesz, de az imént volt egy telefonhívása. Sürgősnek tűnt.

– Ki keresett?

– Azt hiszem, Mrs. Lawson orvosa. Azt kérte, kerítsem elő önt, mert Mrs. Lawsonnak csak percei lehetnek hátra.

– Csak percei… – suttogtam magam elé döbbenten, megismételve, amit az imént a portás motyogott.

Képtelenség! Joan, ezt nem teheted velem!

A kezemben lévő laptoptáskát és iratokat a portás kezébe nyomtam, aztán rohanni kezdtem.

– Miss Baker, mit csináljak ezekkel? – kiabált utánam az öreg.

– Mondja le az előadást! – kiáltottam neki.

Tulajdonképpen nem érdekelt, mi fog történni. Abban a pillanatban semmi más nem számított, csak Joan. Fogalmam sincs, hogy jutottam el a kórházig, mert az agyam közben minden lehetőséget levetített előttem. Csak akkor tisztult ki egy kicsit a fejem, amikor leállítottam a kocsi motorját a parkolóban. Kipattantam, bezártam az ajtót, és gyors léptekkel indultam meg a főbejárat felé. Jó ideje jártam már ide, így a recepción tisztában voltak vele, hogy ki vagyok, de ezúttal nem hagyták, hogy továbbmenjek.

– Miss Baker, kérem, nem mehet most be! – kiáltotta az egyik nővér, majd utánam sietett, amikor észrevette, hogy nem fogok megállni. Abban a percben egy betonfal sem tudott volna megállítani. Gyors léptekkel trappoltam a barátnőm kórterme felé.

– Kérem! – fogta meg a nővér a karomat. – Sajnálom, de most a férje van bent nála, nem mehet be!

Némán bólintottam az aggódó nővér felé, aki a következő percben magamra hagyott.

Itt mindegyik kórterem egy beteg részére volt kialakítva. A termekbe be lehetett látni a folyosóról, csupán a vizsgálatok idejére fordították el a szalagfüggönyt az ápolók. Most viszont tökéletesen láttam mindent, de a szemem elé táruló látványt senkinek nem kívánom. Egy pillanat alatt omlottam össze, amikor megpillantottam a barátnőm sápadt arcát. A fénytelen tekintetét, ahogy lehunyta a szemét, és nem nyitotta ki többé. Hallottam a férje hangos zokogását, amint könyörög neki, hogy ne hagyja itt, ahogy százszor elismételgeti, hogy mennyire szereti. Rátettem a tenyerem az ablakra. Megígértem Joannak, hogy nem fogok sírni, erős leszek, ahogy mindig, most azonban meginogtam. Tudtuk, hogy súlyos beteg, de mindig ott volt a remény. Ha csak egy szalmaszálként is, de abba a szalmaszálba kapaszkodtunk mindannyian. Sosem bírtam elviselni Joan férjét. Az első perctől kezdve azt gondoltam, hogy csak kihasználja őt, ahogy a többi pasi. Aztán amikor terhes lett és feleségül vette őt, úgy gondoltam, hogy csak a gyerek miatt tette. Ekkorát még életemben nem tévedtem. Ez az ember őrülten szerette a barátnőmet. Néztem őt, ahogy a kezét simogatta és sírva könyörgött neki, ne hagyja őket magukra. Soha, egyetlen férfit sem láttam még ilyen elveszettnek. A könnyek már égették az én szemeimet is, de nem volt szabad elgyengülnöm. Megígértem neki. Mély levegővételekkel próbáltam csitítani a bennem dúló, kitörni készülő fájdalmat.

Lehajtottam a fejem, és leültem egy műanyag székre a folyosón. Arcomat két tenyerembe temettem… nem bírtam tovább elviselni a fájdalmat. Némán zokogtam. Joannal nem csak a barátnőmet veszítettem el. Ő volt a családom. A folyosón az emberek jöttek-mentek körülöttem, de én nem törődtem senkivel. A lelkemet maró fájdalomtól levegőt is alig kaptam. Egyszerűen képtelen voltam felfogni, hogy mi változott tegnap óta. Hiszen rengeteget nevettünk, és látszólag teljesen jól érezte magát. Úgy terveztem, hogy az előadás után bejövök hozzá, és leviszem kicsit a parkba levegőzni. De az élet – vagy inkább a halál – kegyetlen tréfát űzött velünk.

Hosszú percek, vagy talán már órák óta ültem a folyosón magamba roskadva. Teljesen elvesztettem az időérzékemet, de utoljára még látni akartam még Joant.

– Elnézést kérek! – szólalt meg mellettem egy hang. – Miss Baker?

– Igen, én vagyok – szipogtam, tenyeremmel törölve le arcomról a könnyeimet.

– Elnézést kérek, hogy ilyenkor zavarom, dr. Albert Conrad vagyok! – nyújtotta felém a kezét az öltönyös pasas. Felálltam, hogy megadjam a tiszteletet, és elfogadtam a kézfogását, bár sejtelmem sem volt, hogy ki ez az ember és mit akar tőlem pont most. –  Van egy fontos kötelességem, Miss Baker. Mrs. Lawson megbízásából vagyok itt. Arra kért, ha ő eltávozna, adjam át ezt önnek.

Döbbenten néztem az előttem álló férfira, aki egy borítékot tartott a kezében. Elvettem tőle, és egy rövid pillantást vetettem a címzésre:

Meggie-nek

Egy pillanatra megszédültem, látva Joan kézírását. Egyedül ő hívott így. Le kellett ülnöm, nem akartam elhinni…

– Jól érzi magát, Miss Baker?

Elkomorultam.

Hogy kérdezhet ilyet? Most halt meg a barátnőm!

– Nem, nem vagyok jól! – válaszoltam kissé flegmán. Nem így akartam, de még soha nem voltam ennyire kiborulva.

– Sajnálom – hajtotta le a fejét a férfi. Tekintetéből őszinte együttérzés sugárzott. – Részvétem a barátnője miatt!

– Honnan tudja, hogy kicsoda ő nekem? Egyáltalán ki maga?

– Elnézést, még nem mondtam. Mrs. Lawson ügyvédje vagyok. Engem bízott meg, hogy átadjam ezt a levelet önnek, ha eljön az ideje.

– Ha eljön az ideje? – háborodtam fel. – Még jóformán le sem hunyta a szemét! – ordítottam. – Nem várhatott volna ezzel?

– Sajnálom, ez volt a kérése. – Látszott, hogy bár elvileg számítanunk kellett erre, őt is ugyanúgy megrázta, mint engem. Ez akadályozott meg abban, hogy nekiessek. Mélyet lélegeztem, majd remegő kézzel elvettem a borítékot.

***

Képtelen voltam Sebastian szemébe nézni. Amikor megérkezett a kórházba Joan összetört apja is, nem bírtam tovább ottmaradni. Túl sok volt a fájdalom. Megölelgettem George-ot, aki a nyakamba kapaszkodva zokogott, mint egy kisgyerek. El sem tudtam képzelni, milyen nehéz lehet neki. A feleségét nemrég temette el, most pedig a lányát kellett elengednie. Egy szülőnek sosem lenne szabad eltemetnie a gyermekét, nem tudok elképzelni ennél nagyobb fájdalmat.

Az élet fáj. Csak erre tudtam gondolni. Próbáltam megérteni, felfogni ép ésszel a felfoghatatlant. Másfél évvel ezelőtt volt Joan első műtétje, akkor még rendkívül bizakodóak voltunk mindannyian. A műtét sikeres volt, a daganatot eltávolították Joan fejéből, majd sugárkezelés és kemoterápia következett. Bár nagyon megviselték őt a kezelések, hitt a gyógyulásában, és ez mindannyiunkat reménnyel töltött el. Sejtelmünk sem volt, hogy ez a kór alattomosabb, pusztítóbb, mint bármi ezen a világon. Végül győzött, megnyerte a csatát.

***

Nagyot sóhajtva léptem át a lakásom küszöbét. Miután bezártam magam mögött az ajtót, kimerülten rogytam le a kanapéra és csak bambultam magam elé. Az agyam az elmúlt napok minden pillanatát újra és újra levetítette, egyre nagyobb fájdalmat okozva ezzel. Az ügyvédtől kapott levelet az asztalra tettem, és Joan kézírásával szemeztem, miközben a könnyeim megállíthatatlanul csorogtak végig az arcomon. Képtelen voltam magamba fojtani az elvesztése miatt érzett fájdalmamat. Nem csak a legjobb barátnőm volt, hanem a testvérem is, a lelki társam. Ha ő nem állt volna mellettem, sosem jutok el idáig.

– Miért hagytál itt, Joan? – suttogtam magam elé, és kezembe vettem a levelet. – Tudhattad volna, hogy képtelen leszek ezt elolvasni.

Megforgattam a borítékot, próbáltam erőt gyűjteni ahhoz, hogy kinyissam és elolvassam a barátnőm utolsó, nekem írt levelét. Attól féltem, a sorait olvasva összeroppanok. Jól ismertem őt, mindenkinél jobban. Tudtam, hogy nem hazudtolja meg önmagát, amivel még inkább megforgatja bennem a tőrt. Ledobtam a borítékot az asztalra és kimentem a konyhába. Mindig tartottam italt a hűtőben arra az esetre, ha vendégeim jönnének. Persze sosem jöttek. Joan volt az egyetlen, aki átlépte a lakásom küszöbét, és természetesen a kisfia, Wyatt. Most szükségem volt egy italra. Egy jó erős italra, így egy bontatlan üveg whiskyre esett a választásom. Kinyitottam az üveget, töltöttem magamnak egy pohárba, és kiittam az egészet. Megborzongtam az ismeretlen, égető érzéstől, ahogy az erős alkohol szinte végigmarta a nyelőcsövemet. Amint leért a gyomromba, öntöttem magamnak még egyet, és azt is megittam. Az agyam tompán zsibbadni kezdett. Egy újabb adag itallal a kezemben visszatértem a nappaliba. Ledőltem a kanapéra, szabad kezemmel felvettem a borítékot és percekig csak néztem, miközben a fejemet ingattam. Egy nagy sóhajt követően megittam a másik kezemben tartott pohár teljes tartalmát, majd miután az üresen az asztalon landolt, egy hirtelen mozdulattal feltéptem a borítékot és kivettem belőle a levelet, mielőtt meggondolhattam volna magam. A papír négybe volt hajtogatva, gondosan ügyelve arra, hogy tökéletes legyen a hajtás. Az orromhoz emeltem a levelet és mélyen magamba szívtam az illatát, amin érződött a kórházi fertőtlenítő émelyítő szaga is.

Lassan kihajtogattam, behunytam a szemem és mély levegőt vettem, mielőtt elkezdtem volna olvasni.

„Drága Meggie”

Csak ezt a két szót olvastam el, s a könnyek újra ellepték a szemem. Nem szerettem, ha Meggie-ztek, de tőle ezt szoktam meg. Joan hangja még mindig itt csengett a fülemben. Az eszemmel tudtam, de valahogy képtelen voltam felfogni és elfogadni, hogy elment. Összefolytak a sorok a szemem előtt. A torkomat fojtogató gombóc egyre nagyobbra nőtt. Ajkaim megremegtek, ahogy igyekeztem visszatartani kitörni készülő zokogásomat.

Behunytam a szemem, és próbáltam lassan lélegezni. A tenyeremmel töröltem le arcomról a kibuggyanó könnyeket. Tudtam, hogy előbb-utóbb túl kell ezen lennem, muszáj lesz elolvasnom, mert biztosan megvolt az oka, amiért elküldte nekem.

A poharat felkapva kiszaladtam a konyhába papír zsepiért, és közben töltöttem magamnak egy újabb italt. Pár percig még a konyhabútornak támaszkodva bambultam előre a múlton merengve, majd erőt vettem magamon és visszamentem a nappaliba. Újra kézbe vettem a levelet.

„Amikor ezt a levelet olvasod, én már anya mellett vagyok.

Kérlek, ne sírj, hisz’ megbeszéltük! 😊

Tudom, hogy már órák óta bámultad a levelem…

Sajnálom, hogy itt kellett hagynom téged, de tudod, hogy milyen nehéz volt már…

Szerettem volna elbúcsúzni, és mivel személyesen sosem akartál, nem hagytál más választást.

Így legalább tuti, hogy enyém az utolsó szó! Én nyertem! 😉

Most pedig, komolyabbra fordítva a szót, fontos feladatom van a számodra. Szeretném, ha te intéznéd a temetésem körüli teendőket. Aput nem akarom kitenni ennek, Seb pedig képtelen lenne rá, ebben biztos vagyok. Elég lesz neki Wyatt.

Szeretném, ha csak a szűk család lenne jelen, és Johnson atya mondaná a búcsúztatót. Az esküvőnkön is olyan szépen beszélt!

Kérlek, legyen minden a legegyszerűbb!

Köszönöm, hogy ezt még megteszed nekem!

Nagyon fogsz hiányozni, de tudom, hogy még találkozunk, ezért nem búcsúzom örökre.

Kérlek, próbálj meg boldog lenni, a munka nem minden!

Örökké ❤

Joan

Ui.: Találsz a borítékban egy pendrive-ot, egy dal van rajta, kérlek, ez szóljon a temetésemen!”

Mire a levél végére értem, még sűrűbben potyogtak a könnyeim, mint előtte.

Tényleg ennyire ismert engem – gondoltam. Igaza volt a barátnőmnek: nem volt erőm búcsúzkodni, bár ezt azóta is bánom. Addig kellett volna elmondanom neki, mennyire szeretem és mennyire fog hiányozni, amíg lehetett. Ehelyett én mit csináltam? Amikor bent voltam nála, állandóan eltereltem a témát. Megvoltak a taktikáim: néha a munkámról beszéltem, néha csak úgy pletykálgattunk, de a legtöbbször Wyatt volt a téma. Sokszor sikerült magamról elterelni a szót a kiskölyök említésével. Bár, ha jól sejtem, Joan ezt is pontosan tudta, csak hagyta, hogy én jól érezzem magam.