Nemere István

Csaló tudósok

Kiadó: Adamo Books Kft.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2022

EPUB ISBN: 978-963-453-851-6

MOBI ISBN: 978-963-453-852-3

Tartalomjegyzék

1. Tényleg nagyon rövid bevezető

2. Névtelenül?

3. A becstelenség arcai

4. Az életünk a tét

5. Szégyenlista

6. „A valóság nem létezik!”

7. Ha közbeszól az ideológia

8. Politika és tudomány

9. „Globális felmelegedés?”

10. Pihentető, 1.

11. A „szent tudomány rendje”

12. Varázslás és placebo

13. „IgNobel-díjazottak” esetei

14. Fő az egészség!

15. Pihentető, 2.

16. A pszichiátria virágos mezején

17. A képzelőerő törpéi

18. Machu Picchu titka

19. A „klónok ura”

20. Pihentető, 3.

21. Egy csaló vallomásai

22. Korunkig húzódó leleplezések

23. Koronavírus-csalások itthon és a világban

Tényleg nagyon rövid bevezető

Egy rövid logikai levezetés rögtön világossá teszi az olvasó számára, mire gondoltam, amikor ezt a címet adtam könyvemnek: „Csaló tudósok”.

Az emberek egy – szerencsére kisebbik – része kész hazudni, becsapni másokat azért, hogy ezáltal a többiekkel szemben előnyhöz jusson. Nos, mivel a tudósok is emberek, kár lenne mindannyiukról magasabb etikus magatartást feltételezni, ezért a következtetés egyszerű: a valamiféle – bármiféle! – tudással felfegyverzett személyek között is találkozunk csalókkal. A másokkal szembeni kétségtelen intellektuális fölény azt a (hamis) tudatot sugallja, hogy az eszével is többet érhet el másoknál, és ha csal, senki más nem jöhet rá, mert a többieknek nincs meg az ehhez elégséges tudásuk. Biztosíthatom önöket arról, hogy a tudósok körében sok becsületesen és szorgalmasan dolgozó egyén van, akik évekig készültek fel valami nagy dolgot tenni az emberiségért vagy annak kis részéért. Ez a könyv nem róluk szól, és nem kisebbíti az ő érdemeiket. Sőt a lapokon megjelenő figurák kiszűrésével az ő munkájuk felértékelődik, mert pillanatnyi hírnév vagy egyéb más érdek nem homályosítja el azt a tényt, ami miatt azok lettek, akik. Az én könyvem azokról szól, akik visszaéltek a bizalmunkkal és rosszra használták a képességeiket és a tudásukat.

Talán önök is ismernek olyan eseteket, amikor a csaló ember meglehetősen ostoba, és szinte nem is kell őt kergetni, állításait vizslatni, mert saját magát leplezi le. Ha okos az illető, már nem olyan egyszerű a helyzet. Ha a csaló intelligens, akkor előfordulhat, hogy hosszú idő kell hozzá, amíg rajtakapják, de a csalás valahogy mindig kiderül. Éltek és élnek bennünk mindenféle tévhitek. Az egyik arról szól, hogy aki sokat tanult vagy sokat tud, az becsületesebb másoknál, mert a tudás felvértezi őt valami etikai plusszal, ami az átlagemberekből, pláne a tudatlanokból, hiányzik. Hát nem feltétlenül így van. Az emberi értékek iránti tisztelet és szociális viselkedésre való hajlam százalékosan ugyanannyira jellemző az utca emberére, mint a tudósok világára. Elmondható, hogy a nagytöbbség becsületes, de a kisebbség – és itt tényleg arról lesz szó – nem az.

Erről a következő lapokon önök is meggyőződhetnek.

Vannak olyan esetek, amikor a bölcsek égi magasságból, a TUDÁS tornyainak csúcsairól zengedezik alá, hogy mennyire károsak az „áltudományok”, vagy hogy nem is létezik ez vagy az, ami mellett tömegek teszik le a garast, élnek vele, használják, hatásait élvezik. Aztán ott van a tudás, mint kizárólagos privilégium, amihez közember nem érhet fel. Ez a kettősség olyan szélsőség, ami valamilyen módon mellesleg mindig is fennállott a tudomány területén, akkor is, amikor még a mai „áltudományok” alkották magát az igazi tudományt. Például az alkímiából, azaz az aranycsinálás létező, vagy nem valós folyamatai során alakult ki a mai kémia. A sámánok ügyködéséből és a vallásos ördögűzésből lett részben a mai pszichiátria (sokak szerint a szakma színvonala azóta sem változott…).

A javasasszonyok és a sarlatán, önjelölt kuruzslók és idővel modern gyógyszerészetté fejlesztették tudásukat. És a sor folytatható.

A fő gondot mindig is az okozta és okozza, hogy a tudomány embereinek van egy menedékhelyük: egy olyan fal, amely mögé elbújhatnak, és az átlagembernek nincs esélye sem, hogy őket onnan kiugrassza, leleplezze. Ez pedig nem más, mint maga a „tudás vára”. Hiszen mi, laikusok innen „kintről” hogyan is tudnánk leleplezni, rajtakapni őket a csaláson? Sokszor azt látjuk, hogy amit egy csalásra vetemedett tudós állít, azt a legtöbb esetben az ugyanabban a szakmában tevékenykedő társai is elhiszik és kiállnak mellette (legalább egy ideig). Akkor mennyi esélye van egy tudományon kívül álló laikusnak? Sajnos az a helyzet, hogy a csaló tudósokat a leggyakrabban csak és egyedül a kollégáik tudnák leleplezni, ami olykor nehézkesen, késve történik. Mert hiszen a kutatók is szembesülnek azzal, hogy minden leleplezett kolléga rést üt a „tudás várának” falán, rombolja a többiek, a nem-csalók, meg az intézmények tekintélyét, és ami számukra szent: a TUDOMÁNYba vetett hitet! Ez egy olyan erő, ami miatt néha képesek a becsületesen dolgozó társak is szemet hunyni vagy félrenézni és csak akkor közbelépni, amikor már a dolog túlmegy egy végsőnek ítélt határon. Igazából soha nem fogjuk megtudni, hogy a múltban hányszor hunytak szemet etikátlanul viselkedő tudósok tettei fölött, és hányszor történik meg ez napjainkban is? (Mégis vannak adataink, mint majd látni fogják.)

A történetek, amiket e lapokon elmesélek, a tudományágak számos területéről származnak. Két dolog közös bennük: az egyik az, hogy mindegyik „sztoriban” van egy (vagy több) csaló tudós, a másik: kivétel nélkül mind megtörtént, nincs itt semmi kitalálás, hozzágondolás, sugalmazás vagy fölös elmélkedés. A pőre tények izgalmasabbak olykor, mint bármilyen krimi vagy izgalmas film. Ezek a valóság eseményei, ezért okulnunk kéne belőlük nekünk is és a szakma képviselőinek is, hogy hírnevük és értékük ne kopjon el az idő előrehaladtával.

Névtelenül?

Komoly szakemberek állítják, hogy szinte nincs egyetlen olyan régi vagy ma feltalált elmélet, gyakorlat, amit tényleg az igazi, az első feltalálójáról neveztek volna el. Bár ez a téma első pillantásra nem illik a tudományos csalásokról szóló könyvbe, de várják ki a fejezet végét. Itt is fellelhető ugyanis az, hogy csalók és mások beférkőznek egy-egy sikeres elmélet vagy mű „alá”, ruhaként magukra öltik és azt a magukénak tekintik, esetleg elintézik, hogy róluk nevezzék el, holott nem is ők találták fel.

Amikor Elisha Grey feltaláló beesett az amerikai szabadalmi hivatal ajtaján a telefon műszaki leírásával, amit ő talált fel, majd leírta és behozta annak működési elveit, már azt várta, hogy azon nyomban elsőbbséget, találmánytulajdonosi jogot biztosító pecsétes okiratot kap erről a tényről. Ám megtudta, hogy alig néhány órával korábban járt már itt valaki, és ugyanezt a találmányt mint a sajátját jelentette be, így övé az elsőbbség. Kiderült, hogy egy bizonyos Alexander Graham Bell előzte meg őt. Bell életrajzírói és hívei szerint Grey volt az, aki ellopta a találmányt. Grey hívei máig állítják, hogy Bell volt az, aki egy óvatlan pillanatban lemásolta a műszaki rajzot, és így ő volt a tolvaj. Ehhez képest sok jel mutat arra, hogy a telefon igazi feltalálója, aki mindkét urat megelőzte, Antonio Melucci olasz bevándorló volt, ő dolgozta ki a „beszélő távíró” elvét már 1849-ben! De Meluccinak nem volt pénze, hogy kifizesse az ilyenkor szokásos díjat, így a találmány kallódott pár évig, míg valaki rátalált… Bell szabadalmát csak 1876-ban adták ki.

Miután felfedezték az elektromosságot, sebesen kezdtek szaporodni a feltalálók és a találmányok. Nehéz szétbogozni, melyiket kinek a nevéhez kapcsolhatjuk. Már csak azért is, mert a találmányok sokszor egymáshoz kapcsolódtak, egymásból építkeztek, nőttek ki. Samuel Morse valójában nem volt a Morse-írás atyja, mert nem is ő találta fel az információközlésre szolgáló új technológiát, csak később került bele a témába, mégis róla nevezték el a hírtovábbító szerkezetet, valamint a „morze-ábécét”.

Megesett az is, hogy ugyanabban az esztendőben ugyanazt vagy nagyon hasonló eszközt feltalálták német, francia, olasz földön, és az óceán túlpartján is. Az elektromotort például ugyanakkor találták fel, alkották meg Angliában, Olaszországban, Franciaországban, Németországban és az Egyesült Államokban is. A James Watt-féle gőzgép változatát (1785) megelőzte tízegynéhány próbálkozás már az 1600-as években is.

Mindenesetre feltűnő, hogy egy bizonyos időszakban egyszerre többen találják fel ugyanazt. Egyesek ezt szintén tudományos módon a Sheldrake-féle „morfologikus mezőkkel” magyarázzák, amelyek révén egyfajta tudás egy időben elterjed a földgolyón mindenféle értesítés nélkül. Mintha az emberi elmék akkor érnének meg arra a találmányra. (Sheldrake kísérleteiben ugyanazt elérték patkányokkal is: amint egy csoport okos állat megtalálta a keresett megoldást egy bonyolult labirintusrendszerben, napokon belül ugyanazt a megoldást megtalálták a más földrészeken ugyanolyan kísérleteknek alávetett, más patkánycsoportok is. Mintha a sikeres útvonal valamilyen megfoghatatlan, a mi számunkra érthetetlen közlési módon valahogyan eljutott volna más földrészek patkányaihoz is…)

Persze Sheldrake elméletét említi, sőt szinte használja más is, még modern vallási tézis is van, ami azt állítja, hogy a gondolat, amely egyszer megteremtődött, lehívható más személy és másféle földrajzi elhelyezkedés esetén is.

Csak mellékesen említem meg, hogy ezzel kapcsolatban nekem is van tapasztalatom irodalmi téren. Még a 90-es évek elején volt egy gyerekeknek szóló regényötletem. Arról szólt volna a történet, hogy különleges képességű gyerekek, akiket a világ minden tájáról választanak ki, meghívásos alapon összegyűlnek egy erre szakosodott iskolában, Svájcban. Ismerős egy kicsit? Igen. Nem is írtam belőle könyvet, mert időközben kijött a Harry Potter sorozat… Ez persze nem tudomány, de példázza, amiről az előbb említést tettem. De itt egy újabb tudományos példa erre. Friedrich Gauss matematikai elméleteit vele egy időben fedezte fel Bolyai Farkas, Pierre Laplace, Richard Dedekind és Franz Neumann. Ez többször is megesett Gausszal, szinte mindig kiderült, hogy amire rájött, azt akár évekkel korábban mások is felfedezték, csak a korabeli tudományos közlési és közlekedési viszonyok miatt még szinte senki sem tudta, a felfedezés híre nem jutott el más országokba. Akik ma Laplace-Gauss nevét együtt említik bizonyos felfedezéssel kapcsolatban, nem is tudják, hogy egyik sem volt első, mert ott is akadt egy harmadik, aki időben megelőzte két kollégáját: Abraham De Moivre.

Ismeretes az a valóságos háború, amely Isaac Newton és Gottfried Wilhelm Leibniz német tudós között dúlt a halálukig. A tét az volt: melyikük fedezte fel a differenciál-számítás módszerét? Leibniz 1664-ben, más források szerint 1676-ban tette felfedezését, egyidejűleg Newtonnal, aki aztán később megvádolta őt lopással. Csak megjegyezzük, hogy Leibniz jegyzetei között fellelték az összes számítást, hogyan jutott el a felfedezésig, míg Newtonnál számítások helyett csak a végső eredményt találták. Mégis – vagy éppen azért? – Newton vádolta be Leibnizet a Királyi Akadémia előtt. Gyanús persze Newton, akiről tudott, hogy más felfedezéseiben is igyekezett az eredményeket az előzetes elméletéhez „passzítani”, olykor sikerrel, olykor nem.

Persze az a tény, hogy két zseni ugyanakkor fedezi fel ugyanazt, nem csökkenti egyik zsenialitását sem. Kivéve, ha az egyik ellopta a másikét, de ezt igen nehéz bebizonyítani. A lopás is csalás, ezért kerültek ezek az esetek ebbe a fejezetünkbe.

Pierre Simon de Laplace elkezdte közölni a Fourier-féle periodikus függvénysorokat még azelőtt, hogy Fourier maga publikálta volna őket. Joseph Lagrange meg közölte Laplace matematikai formuláit, mielőtt az egyáltalán elkezdte volna tudományos karrierjét. Egy Simon Poisson nevű kutató Cauchy-függvényeket publikált már 1824-ben, azaz 29 évvel azelőtt, hogy Augustin Louis Cauchy ezzel valaha is foglalkozott volna.

Ad absurdum fokozva a dolgot, arra is fény derült, hogy a Püthagorasz-tételt már évszázadokkal a neves tudós születése előtt ismerték és használták az ókorban! De előfordultak fordított esetek is, amikor valaki felfedezett valami nagyot, de nem volt annak tudatában. Nem kell messzire visszamenni az időben: Lord Kelvin 661 tudományos munkájából 400-at aprólékosan áttanulmányoztak, és oda jutottak a szakértők, hogy a tudós legalább 32 többszörös felfedezést tett: vagyis nagy munkái során mintegy „melléktermékként” ő is rájött olyasmikre, amikre később mások is.

Mint ebből is láthatták, a véletlent és a szándékos csalást csak egy nagyon-nagyon vékony határ választja el egymástól. A zsenik olykor időben „összefutnak”. Ennek lehetnek olyan társadalomlélektani és/vagy egyéb okai is, amelyeket ma még nem ismerünk.

A becstelenség arcai

Tény és való, néha igencsak keskeny a mezsgye, vagy mint fentebb írtam: vékonyka a határvonal az önfeláldozó kutatás és a csalás között. Már csak azért is, mert képzeljük bele magunkat egy olyan kutató lelkébe, aki tényleg sokat dolgozott, éveket vagy évtizedeket ölt bele az életéből egyik vagy másik kutatásba, mégsem akar eljönni a siker! Ilyenkor van, aki összeszorítja a száját, és tovább dolgozik, esetleg azzal a negatív tudattal, hogy beletesz még tíz vagy tizenöt, vagy húsz évet, és akkor sem jut el a célhoz, miközben szinte észrevétlenül elment az élete, és máris hozzák az első nyugdíját, míg valaki más, jobb marketinggel berobban a köztudatba és learatja a babért pont azzal, amin ő szorgosan dolgozott évekig.

Aztán voltak azok a tudományos csalások, amelyek megváltoztathatták volna az emberiség történetét! Feltéve, ha igazak lettek volna… A nem is olyan távoli múltból, az elmúlt évtizedekből nézzünk meg mindjárt kettőt ezek közül, de előbb nézzünk egy kis lélektani hátteret a lehetséges indokok közül.

Igazából nincs könnyű dolga a tudósnak sem. Közöttük sokan hiszik úgy, hogy romantikus hősök, akik az igazságot, és csak az igazságot keresik. A tudás maga az igazság, vélik, erre készülnek már gyermekként, aztán mindent megtesznek azért, hogy felnőve csakugyan beváltsák ezt az ígéretet. Bizonyára szép számmal vannak közöttük olyanok, akik magukat egyfajta hős lovagnak érzik. Mert akármilyen keskeny is az a barázda, amit ő szánt a tudomány nagy-nagy mezején, fontos az emberiség számára. Akadnak közöttük kétségtelen óriások, akik rengeteg felfedezéssel gazdagítanak minket, és akadnak kisebb hősök, akik számtalan nehézség ellenére szerényebb méretekben, de azért ők is fontos dolgokat fedeznek fel, alkotnak meg, hoznak létre, és vannak azok, akik a próbálkozás ellenére is kiszorultak a pálya szélére. Nos, közülük néhányan úgy gondolták: ez ellen tenni kell valamit. Egy-egy labor magányában, egy kutatószoba csöndjében vagy bárhol másutt megfogalmazódhatott bennük az akarat, hogy csak azért is megmutatom! A motivációk ismerősek. Pénz, elismerés szakmai körökben, díjak, világhír.

De ennek is vannak ám különböző szakaszai és fokozatai, egy tudós nem szerda estéről csütörtök reggelre válik csalóvá. Mint azt valaki előttünk már megírta (konkrétan Francisco Anguita, az egyik madridi egyetem planetológusa 2008-ban): adva van egy tudós, akit eredményei szerint pénzelnek, vagyis a további kutatásaira csak akkor kapja meg a szponzor – tudományos intézmény, egy tehetős cég vagy akár magánszemély – pénzét, ha eredményeket tud felmutatni. Nos, ő természetesen mindent megtesz ezért. A kapott eredmények viszont nem elég érdekesek, nem annyira jellemzőek, hogy azokért érdemes legyen a további kutatásokat finanszírozni. Ezért aztán az „okos” tudós nem csak szakágában, hanem a gyakorlati életben is okosnak mutatkozik. Az első kutatási szakaszról készített jelentésében a kevésbé fontos dolgokat előtérbe helyezi, azokat pedig, amelyek csökkentik az addigi eredmény jelentőségét, elhalványítja. Ami szerinte nem illik a képbe, arról hallgat. Itt-ott egy kicsit kozmetikázza az adatsorokat, így végül eléri, hogy aki elolvassa a jelentését, a beszámolóját, csak egyet akarhasson: hogy tovább, tovább! „Adjunk még jó sok pénzt ennek az embernek, mert jó nyomon jár, és a végén tényleg tálcán hozza elénk a nagy áttörést, amivel lekörözhetjük a konkurenciát a piacon!”

De ez még nem klasszikus csalás, csupán a féligazságok földje, bár aki ezt már legalább egyszer megtette, aki már kirándult erre az ingoványos vidékre, később sokkal könnyebben dönt a merész hazugság, a csalás mellett, hiszen belekerült egy spirálba, amiből nem szállhat ki – talán nem is akar. Anguita szerint is ez a lejtő felső széle: aki már ezen az úton halad, nagyon könnyen átlépheti a határt és elindulhat lefelé.

Hogyan is néz ez ki? Első körben a tudós nem veszi figyelembe azokat az adatokat, amelyek nem illenek bele a koncepciójába, ha ilyenek menet közben felmerülnek, nem írja be a kutatási naplóba, elhagyja a később készülő összefoglalókból, és természetesen a felfedezés vagy találmány leírásában sem ad nekik helyet. Ne higgyük, hogy ez mai módszer! Bizonyítékok vannak rá, hogy ha régi nagy tudósaink előtt felbukkant egy-egy olyan adat, tény vagy szám, ami nem illett bele az előzőleg kitűzött elméletbe, akkor azt figyelmen kívül hagyták. Így tett bizony még maga a nagy Isaac Newton, vagy éppenséggel Gregor Johann Mendel is, akit a genetika előfutárának tekintenek. Aki ráadásul pap is volt, tehát a csalással mintha magát Istent próbálta volna átverni… Mendel egyik nagy erénye, hogy a biológiai gének öröklődését tanulmányozta és összekapcsolva a statisztika elemző módszerével több törvényt is alkotott az örökléssel kapcsolatban. Munkásságáért hálás a tudományos utókor, azonban kiderült, hogy jóval több dolgot vizsgált a tanulmányában, viszont csak azokat szerepeltette, amik alátámasztották az elméletét, és azokat nem, amik nem támasztották alá.

Különösen az antropológiában gyakori, hogy ha egy tudós valamit be akar bizonyítani, ami nem valós (jobb esetben csak ő hiszi annak), akkor a már meglévő adatok közül elhagyja azokat, amelyek nem illenek a koncepciójába, vagy meghamisítja a leletek korát. Ide sorolhatjuk bátran a német Protsch professzort, akit – míg le nem bukott – a szakmában egyszerűen „a német antropológia gurujának” neveztek a kollégák. Ő a dátumozással bíbelődött németes alapossággal, mígnem sikerült neki a talált ősi koponya- és csontmaradványokat elhelyezni egy általa nagyon kívánatosnak tartott idősíkon, a megfelelő (értsd: a neki megfelelő) sorrendben, és erre épített fel egy tudományos elméletet, majd annak tárgyszerű bizonyítását. Ő lebukott – de hányan voltak, vannak és lesznek, akik megúszták és meg fogják úszni?

Nagyobb lehet a baj, ha a tudós nem csak tudós, hanem amellett valami más is… A következő esetet ismertetve előre nem „lövöm le a poént”, majd csak a végén derülhet ki, mi is állhat a háttérben. Akikről szó volt, egy brit vulkanológus, Bill (Wiliam) McGuire és sajátságos cinkosa, a szintén brit Simon Day geológus a 2000. évben követték el a tudományos csalást.

A dolog azzal vette kezdetét, hogy Simon Day jelentést tett egy szerinte igen nyugtalanító felfedezéséről. Azt állította, hogy a Kanári-szigetek egyikén, La Palmán lévő Cumbre Vieja („Öreg Hegycsúcs”) vulkán „nem stabil”, és „felrobbanással fenyeget”. Azt is közölte a médiával, hogy ha ez bekövetkezik, akkor iszonyatos hatású cunami indul el az Atlanti-óceánon. Akkora, amekkora még nem volt a világtörténelemben: 600 méter magas (!) árhullámot vizionált a földtan e deréknek éppenséggel nem nevezhető tudósa. Szerinte ez az árhullám megsemmisítené az egész Karib-tengeri szigetvilágot, plusz az Egyesült Államok keleti partjait. Ráadásul azt is hozzátette, hogy a baj nem valamikor a távoli jövőben várható: éreztette, hogy erre igen hamar sor kerülhet…

Mondani sem kell, hogy a londoni BBC rádió máris félreverte a harangokat. Ez volt az a pont, ameddig a geológus talán csak tévedett. Vagy nem tévedés, hanem tudatosan félrevezető, hamis állítást tett? Ugyan miért viselkedett volna így?

Nos, a BBC neves szakértőket kért fel, nyilatkozzanak az ügyben, és erősítsék meg, vagy cáfolják Day állításait. Ekkor jött a nagyon elismert és tekintélyes vulkanológus professzor, aki a tévékamerák kereszttüzében kijelentette, hogy Daynak igaza van, a baj rohamléptekkel közeleg.

Az igazság persze az volt, hogy ilyen katasztrófákra csak a geológus kiáltott farkast, talán nem véletlenül és főleg nem ok nélkül. Hogy valójában miről is van szó, hamarosan kiderült. Valaki megkaparta kicsit a két tudóst és mi derült ki? Bizony mindketten egy-egy nagy, biztosításokkal foglalkozó vállalat tanácsadói voltak. A többit kitalálhatjuk: szerte a Karib-tengeren és az USA keleti partján e riasztó hír hallatán sok ezer családi ház gazdája kötött biztosítást cunami ellen. Mára kiderült, 2021 szeptemberében ugyanis valóban kitört a La Palma-szigeti Cumbre Vieja vulkán! Valóban óriási károkat okozott, majdnem az egész szigetet ki kellett üríteni és még hónapokkal később is ömlött a láva a tűzhányóból, letarolva lakóhelyeket és ültetvényeket, egyenesen bele a tengerbe.

Igaz, nem járt hatalmas robbanással, nem indult el Amerika felé sem 600, de bizony még 6 méter magas cunami sem… de azért érdekes lenne megtudni, most mit gondol erről a szóban forgó két tudós? A féligazság még nem biztos, hogy fél siker.

Ez az eset arra figyelmeztet, hogy egy laikus nem sokat tehet. Ott van bennünk egy elég szilárd realitás érzék, ami figyelmeztet minket arra, mit higgyünk el és mit ne, de ez függ a személy intelligenciájától és eddigi tapasztalataitól, és sokszor befolyásolható a környezet és a média által, amint ezt megtapasztalhattuk eddig. Viszont, ha szigorúan csak tudományos téren történik a csalás, akkor a kívülállóknak nem sok esélyük lehet. Meg kell várniuk, míg maguk a tudós kollégák leplezik le a csalót, ami viszont nem egyszerű feladat. E lapokon még lesz szó arról, milyen gyakran és miért fedezik, védelmezik vagy takargatják a csalókat a nem csaló tudós kollégák és hogyan sározódnak be ezáltal ők is.

Hogy lássunk még egy igen nevezetes csalót, elég száz évre visszatekinteni. Akiről szó van, az nem más, mint Freud, a pszichoanalízis megalkotója, alapítója, első gyakorlója, tehát szinte a „felfedezője”.

Lehet, hogy most meglepetten kapja fel fejét a kedves olvasó, hogy mit keres ez a „derék ember” a csalók között, de csak olvasson tovább, mindjárt kiderül, mire gondolok.

Sigmund Freudról már fél könyvtárnyi irodalmat hoztak létre, személye életében is, halála után is rengeteg kettősséget, ellenérzést ébresztett. De jó ideig a sok szemére vetett vád között nem szerepelt a tudományos csalás vádja, ezekre nem is olyan régen derült fény.

A pszichoanalízist Freud elsőként egy Anna O. nevű páciensen alkalmazta. Ismeretes, hogy bár a pszichiátereknek és a rokon szakmákkal foglalkozóknak minden betegükről részletes adminisztrációt kellett vezetniük, ezek javar észe soha nem kerül napvilágra, érthető személyiségvédelmi és egyéb okok miatt. Ez a körülmény már Freud idejében is így volt, talán emiatt engedhette meg magának a csalást (eddig csak ezt fedeztük fel, de ki tudja, hány lapulhat még az archívumok mélyén?). Ő úgy hirdette ki az esetet a majdnem anonim páciensével, hogy az sikerrel zárult, vagyis az volt a pszichoanalízis gyakorlatának első nagy győzelme!

Mint azóta kinyomozták, a valóságban Anna O. Freud „kezelése” után egy kórház elmeosztályára került, és ott is maradt. Nehéz lenne tehát az esetet a módszer és szerzője győzelmeként elkönyvelni, Freud mégis megtette. Évtizedeken át ragaszkodni egy rossz és hazug kiindulóponthoz veszélyes nem csak a személy, hanem a tudományára nézve is. Nem csoda hát, ha a pszichoanalízis olyan kétes terápiának számít, ami nem feltétlenül gyógyít, csak feltár és utat enged más, modernebb, lásd gyógyszeres kezeléseknek, melyek szintén nem gyógyítanak, hiszen ezekből a lelki eredetű állapotokból gyógyulni, szerintük nem lehet, ezért húzódik a kezelés egyre jobban. Ha a páciens állapota nem javul vagy esetleg a kilátástalanság okán önkezével vet véget a szenvedéseinek, még mindig lehet arra hivatkozni, hogy túl későn fordult szakemberhez, de erről még bőven lesz szó a későbbiekben.

Érdekes más területen is felfedezni álságos dolgokat. Sok helyen él még ma is az a tévhit, hogy a kísérleti kutatásokban nincs helye a csalásoknak, mert hiszen a közzétett kísérletet azonnal megismételhetik más kutatók, más kutatóműhelyekben, laboratóriumban. Különben is alapszabály, hogy csak azt ismerik el végleges eredménynek, egy új tudományos állapotnak, amit ugyanolyan körülmények között bárhol és bármikor megismételhetnek, és az ismétlés ugyanazt az eredményt hozza, mint a legelső esetben. Ezt úgy hirdetik a nem-tudományos világ, a laikusok felé, mint egy alapvető dolgot. Vagyis azt sugallják, hogy a tudományos csalásoknak nincs helyük, és ha valaki nagyritkán mégis erre vetemedik, nagyon hamar lebukik. Nos, ez nincs így.

Csak hát felmerül a kérdés: vajon minden kisebb részeredményt megismételnek valahol? Nem azért sikerül-e gyakran a csalóknak elhitetniük fals eredményeiket, mert a kollégák lusták azonnal rávetni magukat? Nincs sem idejük, sem lehetőségük, hogy egy másik tudós eredményeit ellenőrizzék, megvan nekik a maguk dolga, az sem kevés. Arról nem is szólva, hogy akik egy nagyvállalatnak dolgoznak, minden kutatási órájuk értékes, be van osztva, attól eltérni nem lehetséges. Pláne nem azért, hogy egy másik kolléga esetleg kétes vagy gyanús, vagy éppenséggel teljesen tisztának látszó, nem gyanús eredményeivel foglalkozzanak.

Nézzük meg egy szépreményű német fizikus közelmúltbeli csillogását és lebukását. Jan Hendrik Schön igen jó hírnévnek örvendett, úgy tartották, ő korunk Edisonja, számtalan felfedezéséért pedig – suttogták már 2000-ben is – hamarosan Nobel-díjat fog kapni. Úgy hírlett, ő készítette el az első szerves félvezető lézert, sőt tranzisztorokat is készített szerves anyagokból, mi több, felfedezte a szupravezető műanyagot!

Amellett mindezt rendkívül gyorsan tette, a találmányai sebesen követték egymást, átlagosan nyolcnaponta közölt egy újabb cikket az eredményeiről. No és nem akárhol ám! Hanem a tudomány világában csúcs-folyóiratoknak tartott, és igen népszerű Science és a Nature hasábjain. Mindenki meg volt győződve, hogy fényes jövő áll előtte, kezdődő karrierjét számos kollégája irigyelte az amerikai Bell Laboratories-ben, ahol a kísérleteit végezte.

27 évesen doktorált és elnyert még számos tudományos címet és rangot. Számos nanotechnológiai kísérletet végzett és megszállottan kutatta azokat az anyagokat, amelyek elvileg nem is vezették az áramot, de ő „bebizonyította” róluk, hogy de igen, mégis! Ezeket is az áram vezetésére „kényszerítette”. Röpke 2 év alatt 90 cikket jelentetett meg, ezek között nem keveset a modern tudomány közlési fellegvárainak számító Science és a hasonlóan renomés Nature oldalain. Persze körülrajongták, ünnepelték, és főleg csodálták ezt a „zsenit”. Tényleg annak hitték és egy idő után talán már ő maga is hinni kezdett félelmetes tudásában? Csak lassanként kezdett „büdös” lenni valami a fiatalember körül, főleg miután a Cornell Egyetem tudósai gyanút fogtak és kezdtek érdeklődni Schön kísérletei iránt. Rájöttek, hogy három különböző kísérletről szóló szakcikkekhez ugyanazokat a grafikonokat mellékelte. Innentől kezdve aztán megindult a lavina: saját munkahelye, a Bell Laboratories indított vizsgálatot. Felszólították, mutassa be a kísérletek során kötelezően készített papír-jegyzeteit, de Schön azt mondta, ilyenek nem voltak, ő elektronikusan jegyzetelt. De amikor ezeket a jegyzeteit követelték, kijelentette: olyan kevés hely volt már az elektronikus tárolóeszközein, hogy ezeket egyszerűen letörölte (!), hogy legyen hely… Egy számítógépes szakember ezen jót nevetett volna, hiszen hely mindig van még. A gyerekes „magyarázat” persze még nagyobb botrányt kavart.

Schön úr némelyik cikkéért utólag bocsánatot kért, másokat visszavont. Ám alaposan megszenvedték az esetet a recenzensei is. Vagyis azok a szakmabeli kollégák, akiknek feladatuk volt (lett volna) a cikkeit megjelenés előtt ellenőrizni és véleményezni, a valótlan állításokat kiszűrni – ők viszont Schön, a fiatal zseni bűvöletében élve ezt nem tették meg. Vagyis maguk is belekeveredtek egy megbélyegző jellegű csalási ügybe. A tudományos berkekben nagy vitákat váltott ki az eset, még évek múlva is keserűen emlegették a borzalmas Schön-féle történetet, ezt a „tudományos horrort”.

Vagyis el kellett jönnie a bukásának ahhoz, hogy kételkedni kezdjenek benne. Miután bekövetkezett a „bukta”, onnantól kezdve pár hét alatt kiderült, hogy minden kísérlete és eredménye hamis volt. Az említett vezető tudományos lapok szerkesztői a fejükhöz kaptak… de már későn. A csaló alaposan átverte őket, és rajtuk keresztül szinte az egész tudományos világot. Ugyanakkor nehéz elhinni, hogy a keze alá dolgozó több tucat kutató nem vette volna észre, mi történik? Maga a világhírű Bell Laboratóriumok vezetője sem gyanakodott az oly sok mindenhez értő, és a felfedezéseket magából oly sebesen ontó kollégára? Nem vette volna észre sem a szintén tudós főnöke, sem a kollégák, hogy Schön, amikor leírta a világ első, egyetlen anyagrészecskéből álló nanotranzisztorát – ugyanazokat az ábrákat és számításokat mutatta be, mint amelyek a klasszikus tranzisztorok leírásaiban szerepeltek?

Az életünk a tét

Ne higgye senki, hogy ez csak afféle tudományos játék, a tudósok egymásközti csetepatéja. Ennél sokkal többről van szó. Hiszen maga a tudomány is azt célozza, hogy az emberiség életét jobbá tegye. Kényelmesebbé, biztonságosabbá, perspektivikusabbá, és sorolhatnánk a jelzőket. Legalábbis egy elképzelt, ideális esetben ez lenne a cél.

És akkor váratlanul kiderül, hogy az orvosbiológiai vagy az élelmiszeripari kutatásokban is csalnak! Ami viszont már a mi bőrünkre is megy. Mert előbb vagy utóbb mindahányan páciensek leszünk valamilyen egészségügyi intézményben, és akkor szinte kizárólag a tudomány eredményeivel (vagy hiányosságaival) szembesülünk.

Vannak felmérések a tudomány berkein belül, ezekről még lesz szó később is. Mindenesetre annyi már több felmérésben kiderül, hogy minden hatodik tudós „beállítja” magának az eredményt, amit el akar érni. Ez nem csak tőle függ, hanem a szponzoroktól, a kutatást finanszírozó egyetemtől, vállalattól, államtól is. Az orvostani klinikai gyógyszerkutatások hatalmas vadászmezejét jelentik a csalásoknak. Itt is mindennaposnak számít, hogy a rossz eredményeket nem közlik, a jók közül is csak azokat veszik figyelembe, amelyek a várt, kitűzött célhoz vezetnek.

Emiatt történt aztán a 2000-es évek kezdetének legnagyobb gyógyszeripari botránya. Az egyik gyár megalkotta a Vioxx-ot, amit reuma ellen ajánlottak a betegeknek. Öt éven át forgalmazták, amikor kétséget kizáróan kiderült, hogy sok reumás beteg éppen ettől a szertől kapott szívrohamot. Akkortól kezdve követelik meg a farmakológiai (gyógyszerekkel foglalkozó) tudományos szaklapok, hogy a gyártók minden elkezdődő kísérletről számoljanak be nekik, és majd az eredményről is (évek múlva) csak akkor tudósítanak, ha egy most született gyógyszer valamelyik régebben dokumentált és akkor kezdődött kísérlet eredményeképpen jött a világra. Ezzel vége a hirtelen, a semmiből előrántott gyógyszereknek, „szenzációs készítményeknek”, amelyek nem tudni, hogyan, milyen laborban, kik által és mennyi időn keresztül készültek és lettek kipróbálva emberkísérletekben is.

Ez egyben azt is jelenti, hogy a sikertelen, sehová sem vezető kísérleteknek is nyomuk marad. Régebben az ilyeneket – a kudarcot leplezendő – egyszerűen elrejtették a cégek széfjében, jó mélyen. Ezzel több legyet is ütöttek egy csapásra: kifelé azt jelezték, hogy náluk szinte minden kísérlet sikeres, mert olyan jól dolgoznak, és olyan jó fejek az ő kutatóik – másfelől viszont a vetélytárs gyógyszergyárak is kénytelenek voltak megismételni azokat a kísérleteket, amelyekről már bebizonyosodott, hogy zsákutcának bizonyultak, így azok is időt és energiát veszítettek…

A Harvard Egyetem a világ egyik, vagy éppenséggel a legjobb egyeteme, és ez áll az ott folyó orvosbiológiai kutatásokra is. A világon jelenleg már több mint 100 ezer tudományos folyóirat (!) létezik, és mindegyikben rendületlenül és szüntelenül jelennek meg cikkek. Egy átfogó, nagy vizsgálat éppen a Harvard keretein belül zajlott. Az egyetem kutatói megállapították, hogy az említett százezer folyóiratban megjelent cikkek felét senki sem olvassa és nem is idézi. Kizárólag arra jók, hogy a tudományos fokozatokat megszerezni kívánó tudósok ott közöljenek cikkeket bármiről – és így azok mint lépcsőfokok szolgáljanak előrehaladásukhoz.

De ami minket jobban érdekel: független szakértők megállapították, hogy a világon megjelenő összes orvostudományi szaklap cikkeinek 30 százaléka nem pontos eredményeken alapul. Egyszerűbben fogalmazva: szerzőik hanyagok, nem néznek utána a saját adataiknak, vagy egyenesen hamisítják az anyagot. Egy másik kutatás során rájöttek, hogy még a „nagy” Harvardot sem kerülték el a csalók. Márpedig addig igen jó híre volt a „Harvard Center for Risk Analysis”-nek, a kockázatelemző központnak. Egyik kiadványukban, aminek szerényen „Az igazság a Harvardról” címet adták, a tudós szerzők éveken át arról győzködték a nagyközönséget: az élelmiszerekben található peszticidek (az élelmiszerekben fellelhető növényvédőszerek maradványai) nem ártalmasak az egészségre. Mígnem aztán kiderült, hogy a jelentést az élelmiszergyártók szövetsége támogatta…

Ez megismétlődött más élelmiszeradalékokkal kapcsolatban is. Az Aspartam, sőt a cukor fogyasztásának előnyeit is sikerült egy olyan cikkben méltatni, amelynek éppen egy cukorgyár volt a támogatója.

Szégyenlista

Erről a témáról csak keveset szólunk, hiszen voltaképpen az egész könyv egy véget érni nem akaró szégyenlista. De nem árt tudni, hogy mivel állunk szemben, és az milyen méreteket képes ölteni.

E lista szereplőiről részben már volt szó, többek esetét pedig az átlagos műveltségűek ismerik, vagy legalábbis hallották már. Ahogy korábban már említettük, Gregor Mendel valóságos isteni csoda révén lehetett a genetika megalapozója, ugyanis rendre hamisította az eredményeket, azok statisztikáját. A mai számítási tudásunkkal ezt könnyen felfedeztük visszamenőleg is, ám Mendel kortársainak ilyen eszköz nem volt a kezében.

A huszadik század nagy, sőt mondhatni ikonikus csalója a brit Cyril Burt professzor volt. Amit ő tett, azt ma az erről szóló tankönyvekben is fellelhetik, mert afféle klinikai példát szolgáltatott arra, ami a csalók legjobb szövetségese: a tekintélytisztelet, amely beteges méreteket öltve a legkülönösebb és legmerészebb csalások szövetségese lehet. Nos, nála is éppen így történtek a dolgok.

Cyril Burt pszichológus volt. Most persze sokan nagyot legyintenek: „Ja, úgy könnyű csalni!” A pszichológiát és testvérét, a pszichiátriát évszázados gyanú övezi, és úgy tűnik, még a szakmai berkekben, főleg az orvosok között sincs egyetértés már abban sem, hogy ez a kettő egyáltalán tudomány-e, vagy felerészben az, de felerészben egyfajta sarlatánság? Ugyanis a pszicho-tudományágakban egyszerűen lehetetlen betartani azokat a szabályokat, amelyek a természettudományokban nagyon könnyen és szépen betarthatók. Itt például általában nincsenek kísérletek, csak vizsgálatok – ha pedig mégis akadnak kísérletek, azokat más tudósok hasonló körülmények között nem ismételhetik meg. Hiszen a páciensek nem kísérleti nyulak vagy egerek vagy patkányok, nem reagálnak egyformán.

Cyril Burt a huszadik században élt és „alkotott”. Olyan híres lett, hogy az angol királynőtől nemesi rangot és „Sir” megszólítást kapott. Egy régi probléma megoldásán fáradozott (állítólag): egypetéjű, de születésük után egymástól elválasztott és külön-külön nevelt ikergyerekek fejlődését vizsgálta. A szakirodalom régóta vitatkozott azon, sőt, részben máig sem dőlt el a kérdés, hogy az ember intellektuális fejlődésére minek van nagyobb hatása, befolyása: a vele született, tehát genetikus eredetű tényezőknek, vagy a növekedése során a környezetének? Burt arra a belátásra jutott – állította erről szóló tudományos munkáiban –, hogy mit sem számít a környezet, minden gyerek a vele született képességek alapján jut előre az életben. Ha okosak a szülők, és genetikailag ezt átörökítették a gyermekükbe, akkor az a gyerek intelligens, okos, rátermett lesz, ha viszont a szülei „semmit sem értek”, akkor nincs is esélye semmire, jobb, ha neki sem fut. Sajnos a vizsgálatok és kísérletek hamisak voltak, már csak azért is, mert a legtöbbjük csak papíron és szerzőjük elméjében zajlott le, a valóságban soha. Burt egy igen veszélyes dolgot művelt: amit hirdetett, az alapjaiban forgatta fel egy demokratikus ország iskolarendszerét!

Mert annyira hittek neki, hogy „Sir Cyril” útmutatásai alapján átszervezték az egész angol közoktatást. Az eugenika hívei – akik szerint az emberek eredendően okosak, akik pedig nem, azokra nem érdemes nagy összegeket vesztegetni – egyenesen ünnepelték a nagy tudóst.

Burt az 1930-as években a brit kormány nevelésügyi tanácsadója lett. Aminek az volt az eredménye, hogy az állítólag gyermekek intelligenciáját kutató tudós kidolgozhatott egy tesztet, ami elé az összes, a brit szigeteken élő 11 éves gyermeket állították. Ezzel úgymond fel lehetett mérni, melyik gyerek mire képes, és ennek alapján máris osztályozták a gyerekeket: ki mehet felsőbb iskolába, és kinek nem is érdemes erre törekednie? Azok a gyermekek, akik Nagy-Britanniában sikeresen átmentek a Burt-féle teszten, azok előtt megnyíltak a legjobb iskolák, míg a többieket elnyelte a „közoktatási vágóhíd”, a silány állami iskolák rendszere. Mondhatni úgy is, hogy ők „a szemétbe kerültek”.

Mivel ilyen sikereket ért el, hát Burt vérszemet kapott, és hamarosan arról beszélt, hogy ideje megjavítani az egész brit társadalmat. A soron következő „forradalmi” nevelési kísérleteivel bebizonyította, hogy a többgyermekes családok gyermekei általában butábbak, mint az egykék. Hogy megakadályozza a társadalom degenerálódását, azt hirdette, hogy kötelezően sterilizálni (biológiailag terméketlenné, meddővé tenni) kellene nem csak az elmebetegeket, fogyatékosokat, de a szegényeket is, akiknek általában több gyermekük volt, mint a gazdagoknak. Mindezen eredményeiért kapta 1946-ban az említett nemesi címet.

Több fényes és jól fizető állást töltött be egyszerre. Többek között ő lett a British Journal of Statistical Psychology főszerkesztője, és ezen keresztül – nem túlzás – nemegyszer terrorizálta a világ pszichológusait, irányította a kutatásaikat, a konferenciákon kitűzte az irányokat, és megfellebbezhetetlen döntőbírónak kiáltotta ki magát. Ha bárki bárhol kétségbe merte vonni a Burt-féle kísérletek eredményeit, a folyóirat azonnal valóságos hadjáratot indított az illető ellen, ami gyakran egy-egy szépen indult tudományos karrier végét jelentette. Itt megjegyzem, egy ideig az a fáma is járta, hogy a professzor két asszisztensnője, bizonyos Howard és Conway kisasszonyok is írogattak álneves cikkeket Burt professzor úr védelmében, és kiálltak annak igaza mellett.