Sági Attila

A JAGUÁR PRÉDÁJA

2023.

Minden jog fenntartva!

￼

Az Újvilág térképe 1511-ben.

TARTALOM ￼

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Lábjegyzet:

Első fejezet

1512. január, Veragua.

A két folyó között fekvő Santa María la Antigua del Darién az alapítását követő években gyorsan terebélyesedett, és egyre inkább kezdte egy virágzó település formáját felvenni. Több tucat tágas házikó sorakozott a kikövezett utak mentén. Fából finoman összeácsolt épületeit száraz pálma- és banánlevelekből sűrűn összefont tető takarta, ami különös elővigyázatosságra adott okot a városka lakóinak. Odabent a házakban rendszerint nem világítottak éjszaka, nappal pedig az épületek mögötti nyitott térségekben sütötték meg az elejtett vadakat és gyümölcsöket, amelyek bőségesen állottak a település lakóinak rendelkezésére. A szépen kikövezett főtér négy sarkán fáklya lobogott, és a lángok táncoló fényében még impozánsabbnak hatott a kormányzó hatalmas, fából ácsolt háza. Alsó szintjén a boltívek alatt őrök álltak, akik már alig várták, hogy leváltsák őket és a tér szemközti oldalán levő kis kantinban magukhoz vegyék a jófajta andalúziai bort, amit a legutóbbi hajó hozott magával, aztán pedig kockázással múlassák az időt. A felső emeleti ablakban apró fény pislákolt, de ez a legkevésbé zavart bárkit is. A kormányzó rendszerint a gyertya fényénél késő éjszakába nyúlóan szokott dolgozni, és ez megszokott volt a kolónián. Veragua gazdag gyarmatnak ígérkezett, ahol arany, ezüst, drágakövek és igazgyöngyök mellett rengeteg fűszer csábította a felfedezőket. Az encomienda rendszere biztosította a munkaerőt a meghódított indiánokból, a királyi ötöd szabálya pedig, ami minden bevételnek a négyötödét a kormányzó kezén hagyta, érdekeltté tette őt abban, hogy mindent pontosan összeírjon és a legközelebbi hajóval visszaküldjön Spanyolországba. Egészen pontosan Sevillába, ahol a Casa de Contraccion, azaz a Kereskedők Háza mindent számbavételezett, és a királyi udvar elé tárt. Azonban a kormányzónak ezen az éjszakán fontosabb dolga volt annál, mint hogy a szokásos leltárt elkészítse.

Csak az asztalon pislákoló, csonkig leégett gyertya fénye világított a hűvös szobában, amit a gyenge szellő kellemesen lehűtött az amúgy fülledt éjszakában. Az épület alig volt több egy évesnél, ennek ellenére a trópusi éghajlat már kikezdte a plafon tartógerendáit, amelyeket fekete penész fedett be. A fal mellett két szekrény állt, melyeknek polcain könyvek tömege és papírlapok hevertek rendezetlen összevisszaságban. Csak egy szék volt az asztal mellett, amin egy fiatal, jóvágású férfi ült. Mint legtöbben a kolónián, ő is igyekezett megválni az anyaországi ruháitól, és a formalitást mellőzve csak egy bő vászoninget viselt felül, amit a leginkább kedveltek ezen az éghajlaton. Azonban az ujján lévő hatalmas arany pecsétgyűrű, vörös harisnyája és finom bőrből készült, elegáns cipője világosan tudtára adta mindenkinek, hogy nemesemberrel van dolga. Vele szemben az asztal másik oldalán egy szerzetesi csuhát viselő középkorú férfi állt, aki buzgón bólogatott a fiatal férfi szavaira.

– Ez a helyzet, kedves Aguilar – mondta a finom vonású úr, ahogy lassan letette az ezüstkupát az asztalra, amiből vizezett bort kortyolt. – Ha nem teszek valamit gyorsan, akár perbe is foghatnak felségárulásért. Attól az átkozott ügyvédtől bármi kitelik. Nagyon jól tudja, hogy ezek a területek jóval gazdagabbnak ígérkeznek, mint Hispaniola, és most már, hogy az ellenséges törzseket levertük, békésebbnek is. Jóval többet ígér a királyi ötöd itt, mint bárhol máshol a frissen meghódított területeken. A baj az, hogy az alkirály Hispaniolában, az az átkozott törpe Ojada, őt támogatja.

Odalentről hangos csetepaté zaja hallatszott fel. A hivalkodó részeg katonák jól ismert zsivaja. A szerzetes az ablakhoz lépett, és behúzta a vaskos spalettát.

– Ebben az esetben – köszörülte meg a torkát Aguilar, aki már több mint egy éve volt az új földön, de szervezete még mindig nem tudta megszokni a párás, fülledt levegőt, ami az ablak zárt spalettái mögött fojtóan ült a szobára –, szóval, ebben az esetben nem tudom, mit lehetne tenni, Don Balboa. Ön jól tudja, hogy a katonák, a matrózok és jómagam is sokkal jobban szeretnénk méltóságodat látni kormányzóként, mint Don Encissót, azonban ha ez az alkirály kívánsága, talán bölcsebb lenne engedelmességet tanúsítani.

– Engedelmességet? Azok után, hogy Krisztus fényét és békéjét annyi viszontagság között elhoztuk a vadak közé? Mi kockáztattuk az életünket, mi vertük le a kicskék lázadását! – Balboa felpattant a bőrrel bevont székéből, és a falon lógó térképhez lépett. Hangján már sokkal inkább az izgatottság, mint a harag vett erőt, és szinte megszállottan magyarázott, ujjaival a folyó vonalát követve. – Az expedíció ma reggel tért vissza. Jó okunk van feltételezni, hogy a folyót délnyugati irányba követve az Isthmust[1] találtuk meg. Ez azt jelenti, hogy kiutat találtunk a másik tengerre! És ezt most mind elvehetik tőlem! Fel tudja ezt fogni, kedves Aguilar? Annyi vesződés és harc után csak úgy mondjak le erről a területről, hogy az a kígyónyelvű sevillai ügyvéd a helyemre üljön?! Inkább vágnám ki a saját nyelvemet, mint hogy ezt szó nélkül tűrjem.

Aguilar észrevette a kormányzó szemében a haragot és az elszántságot. Még sosem látta őt ennyire elveszíteni a fejét. Feszült csend telepedett a szobára. Encissónak már jóval érkezése előtt híre ment az emberek között. Sokan szolgáltak közülük a parancsnoksága alatt Hispaniolában, ahol alaposan kiismerték, milyen kegyetlenül bánik nemcsak a bennszülöttekkel, de a keresztény európaiakkal is. A korbácsolás és a botozás mindennaposak voltak, ha valami nem az ő szája íze szerint történt. Ha valóban ő lesz Veragua új ura, és Balboát visszarendelik, könnyen zendülés törhet ki, amelynek a büntetése mindenki számára világos volt, hogy csak halál lehet. Emellett, ismerve Encisso módszereit, felborulhat a nehezen kivívott béke a bennszülöttekkel, és az könnyen katasztrófába torkollhat. Ezzel szemben az emberek kedvelték Balboát. Egyenes vezetőnek tartották, aki mindig az emberei élén jár, és bár gyakran büntetett, de mindig jogosan. Amire szükség is volt, hiszen a matrózok között legalább annyi közönséges gazfickó, zsebmetsző, rabló volt, mint tisztességes andalúziai tengerész, akik a gazdag zsákmány reményében csaptak fel matróznak az Újvilágba induló expedíciók hajóira.

A szerzetes kétségbeesetten törte a fejét. Tudatában volt, hogy az új területeken az alkirály dönt minden kérdéses ügyben, és átnyúlni a feje felett csakis az anyaországban lehetséges. Igaz volt ugyan, hogy az új gyarmatokat az alkirály irányítja, azonban ő az udvar felé tartozott elszámolással. A tényleges irányítás azonban nem a királynő, hanem a teljhatalmú Kereskedők Házának a kezében van Sevillában, és ezt mindenki tényként kezelte. Ha sikerülne ott egy tekintélyes patrónusra találni, abban az esetben könnyen megmásítható lenne Encisso kinevezése.

– Azt hiszem, Don Balboa, előttem felderengett a megoldás fénye – kezdte félénken a ferences. – Tudja, uram, baccalaureusi[2] koromban magának a nagytiszteletű Fonseca bíborosnak voltam a tanítványa Salamancában. Később pedig, magister koromban volt időm alaposan kiismerni a természetét, és jó viszonyba kerülni vele. Ha jól tudom, már királyi káplán, és emellett ő irányítja a Kereskedők Házát is. Ha őt meg tudnánk nyerni…

– Maga megőrült, Aguilar, – nevetett fel keserű cinizmussal a hangjában a kormányzó. – Ojada Fonseca embere, ezt mindenki tudja. Személyesen ő maga jelölte ki az alkirályi pozícióra, ugyan mit érhetünk el vele, ha nála próbálkozunk?

– Való igaz, hogy Ojada a bíboros embere – csodálkozott el egy pillanatra magába Aguilar a kormányzó jólértesültségén –, azonban Encisso nem az. Kétségtelen tény, hogy méltóságod figyelemre méltó eredményeket ért el az elmúlt esztendőkben. A legutóbbi hajókaravánnal visszaküldött arany- és igazgyöngy-szállítmány nagyobb volt, mint amit Hispaniolában Ojada az elmúlt három évben összesen begyűjtött. Méltóságod emellett új területekkel tette gazdagabbá uralkodónk országát. Fonseca őméltósága tudós férfiú, aki méltányolja az ön erőfeszítéseit a spanyol birodalomért, ezen felül pedig, fogalmazzunk úgy, hogy nem veti meg a világi hívságokat.

– Úgy érti, hogy vesztegessem meg a királyi káplánt?

– Ugyan kérem, Don Balboa, hová gondol? Kérem, ne is említse ezt a szót – mosolyodott el sokat sejtetően a ferences. – De tény, hogy az egyháznak mindig szüksége van adományokra, és a katolikus anyaszentegyház szívesen vesz minden felajánlást, amelyet Krisztus nyájának gondozására fordíthat. Emellett úgy értesültem, őexcellenciája, a bíboros Sevillában új katedrálissal kívánja bővíteni az egyház szent helyeinek sorát. Ha ön a királyi ötöd után fennmaradt vagyonából ajánlana fel egy tetszetősebb összeget, biztos vagyok benne, hogy őméltósága nekünk kedvező elbírálásban részesítené méltóságodat.

– Gondolja, drága Aguilarom, elfogadná az ajánlatomat? – vonta fel finoman ívelt szemöldökét a kormányzó, miközben a kezével gondosan ápolt, csúcsosra nyírt szakállát simogatta.

– Ajánlatról szó sincs. Pusztán szerény felajánlás ez az ön részéről szeretett egyházunk felé, egyúttal biztosítása annak, hogy a korona a legjobb emberre bízta Veragua kormányzását. Valamint hogy teljességgel szükségtelen a kivívott eredményeket kockáztatni azzal, hogy is fejezzem ki magam… – rövid ideig gondolkodott, majd egy levegővel végighadarta. – …hogy nem a kellőképpen potens személy képviseli a mi legkeresztényibb uralkodónk, Johanna királynő érdekeit a birodalom eme kis szegletében.

Balboa egyetértett a csavaros eszű szerzetessel. Az anyaországi nemesség és főpapság arany utáni vágya kielégíthetetlen volt. A királyság csak úgy szívta magába a nemesfémeket, miután az arabokkal vívott háború következtében a romokból kellett újjáépíteni Andalúziát. A rekonkviszta után sorra kellett felépíteni a lerombolt erődítményeket, és újra kellett indítani a gazdaságot. Az újonnan meghódított tengerentúli területekből befolyó arany és ezüst ezeket a kiadásokat finanszírozta is. Azonban vagyonból sosem elég, és Don Balboa nagyon is jól ismerte a bíborosok kapzsiságát. Az elmúlt években csinos kis vagyont gyűjtött össze ő maga is. Arannyal, ezüsttel, drágakövekkel és igazgyöngyökkel teli ládikája, melyről már a legénység is elkezdett suttogni, jól lezárva, biztos helyen egyre csak duzzadt. A legyőzött őslakosoktól mindent elvettek, amit európai szemük értékesnek talált. A többi törzs pedig nagyon hamar belátta, hogy az új jövevényekkel szembeni harc felesleges, ezért sokszor önmaguk szolgáltatták be mindazt, amit a fényes ruhájú emberek követeltek. Cserébe védelmet ígértek nekik az ellenséges törzsekkel szemben, valamint munkára kötelezték a frissen meghódítottakat, akik az encomienda[3] értelmében az új urak, a spanyolok jobbágyai lettek. Ők dolgoztak a földeken, ők ástak a bányák mélyén nemesfém után kutatva, amelynek eddig ők maguk nem tulajdonítottak különösebb értéket.

Izabella, a legkeresztényibb uralkodó már korábban szigorúan megtiltotta az őslakosok rabszolgaságba vetését. Azonban az Újvilág messze volt a királyi udvartól, és a kormányzók sokszor a saját belátásuk és kapzsiságuk szerint cselekedtek; és a vagyon utáni esztelen hajszában sokszor a legkönyörtelenebb sors várt az indiánokra. Balboa azok közé tartozott, akik meggyőződésesen értettek egyet Izabella királynő szavaival. Ennek következtében az őslakosok inkább nagyhatalmú patrónust, sőt sokszor szövetségest láttak benne, mint az elnyomó új uralkodót. A kormányzóra hatottak azok a ferences és dominikánus szerzetesek, akik nem az inkvizícióban jeleskedtek, hanem az új gondolkodók tanainak terjesztésében, amelyet követőik studia humanitatisnak hívtak, és akik közé Aguilar is tartozott.

– Ön alkalmasnak gondolja magát erre a feladatra, atyám? – A szerzetesnek feltűnt, hogy korábban sosem szólította őt így a kormányzó. – Nyolc, talán kilenc emberrel elhajózni Sevillába és átadni szerény felajánlásomat Don Fonseca őkegyelmességének a támogatásáért cserébe? Persze teljes titokban. Encissónak mondhatjuk azt, hogy Hispaniolába kellett elvinni az esedékes királyi ötödöt, ezenfelül értesíteni az alkirályt az újonnan felfedezett Isthmusról, amely talán a másik tengerhez vezet. Gondolom, ez elég nyomós indok, ha egy hajó el akarná hagyni Santa María la Antigua kikötőjét.

– Azt gondolom, méltóságod, hogy keresztényi kötelességem megtenni minden olyan lépést, amely Veragua békéjét és felvirágozását elősegíti. De szükségszerű, hogy a legénység megbízható es önhöz hűséges legyen.

– Arra ne legyen gondja, padre, azt hiszem, megvan az alkalmas emberem erre a feladatra. Késő van már, holnap hívatni fogom – ezzel felkelt, és a falon függő polcról leemelt egy másik ezüstkupát, melyet félig töltött az édes andalúziai borral, majd átnyújtotta a ferencesnek. – A sikerre, kedves Aguilarom, a sikerre!

Az éjszaka a szokásosnál is füllesztőbb volt, mégis frissnek hatott a zárt szoba fojtó hősége után. A holdfény bevilágította az egész városkát, ezért lámpás nélkül is könnyedén lehetett tájékozódni. A még mindig hangos kantin előtt elsétálva, válaszképp a részeg matrózok invitálására, csak mosolyogva szerzetesi csuhájára mutatott, majd egy kis utcába lefordulva a szállása felé vette az irányt. A zaj lassan elült a háta mögött. A kisebb utcákat még nem kövezték ki, emiatt az út pora vastagon rakódott a lábára.

Az aprócska, fából összeácsolt ház szakasztott mása volt annak, amit az őslakosok már talán évezredek óta építettek maguknak. A földbe szorosan egymás mellé cölöpöket vertek, ezek tetejére pálmalevélből összekötözött tetőt raktak. Az ablakokat- és ajtókat nem fedték be, ezért aztán kellemesen szellősnek bizonyult az éjszaka. A házikó előtt hatalmas agyagedény állt, teletöltve a folyóból idehordott vízzel. A szerzetes egy fa merőkanállal öntött magára, lemosva a bőrét betakaró vastag porréteget, ami a hőségben kezdett elviselhetetlenül viszketni. Odabent csak egy kötélből font függőágy lógott, olyan, amilyet az indiánok is használtak. Ez nemcsak kényelmesebb, de praktikusabb is volt az ágynál, mert biztonságban tudta a benne alvót a kígyóktól, tarantuláktól és skorpióktól az éjszaka folyamán. A kígyók és legkülönfélébb pókok, rovarok csípése mindennapos volt az Antillákon, és sokszor végzetes is. Azonban az indiánokkal eltöltött egy év alatt sokat tanultak a spanyolok. Gyorsan átvettek minden olyan szokást, amely megkönnyítette a túlélést számukra az általuk ismeretlen vidéken. Miután csuháját a mestergerendára akasztotta, kényelmesen elterült a függőágyban, és a kötél monoton nyekergését hallgatva a gondolataiba mélyedt.

A vállalkozás több volt, mint kockázatos. Karavellával átkelni az óceánon önmagában is veszélyes feladat, de ebben az esetben, csökkentett létszámú legénységgel, egy hajóval magukban, nem karavánban haladva a kalózok is fokozottabb veszélyt jelentenek majd.

Ez a legjobb, amit cselekedhetek – győzte meg magát.

A rovarok ciripelése, a békák brekegése, az éjszakai dzsungel zajai lassan álomba ringatták.

Amit Don Balboa nem tudott, hogy a ferences nem csak a meghódítottak és a hódítók lelki gondozásáért volt felelős, de az új kolónián meglevő politikai helyzetről is jelentéstétellel tartozott egyházi feljebbvalói felé. Mi több, igyekezett annak helyzetét az egyház kívánalmai szerint befolyásolni. Ezért volt biztos benne Aguilar, hogy meg tudja győzni a bíborost. Az egyház érdeke is azt kívánja, ne legyen kormányzóváltás.

Második fejezet

A reggeli napsütés kellemesen cirógatta Don Balboa arcát, miközben székében ülve, a nyitott ablaknál a háza előtti apró teret figyelte. A távolban a pára ködszerűen lebegett a fák koronája felett, ahogy a reggeli nedvesség gyorsan párolgott a levelekről. A majmok és trópusi madarak elkezdték reggeli concertójukat, ami valamiért ma különösen tetszett a kormányzónak. Az asztalon elhelyezett kosárból kivett egy nagy barna gyümölcsöt, a késével meghámozta, majd beleharapott a lédús húsba, amit a helyiek mameynek hívtak, és ő nem tartotta szükségesnek, hogy átkereszteljék.

–Ha az őslakosoknak megfelel ez a név, nekünk is megteszi – merengett el.

Az éjszakája álmatlanul telt mert az aggodalommal keveredett harag nem engedte mélyen aludni. Meg volt győződve arról, hogy Aguilarnak igaza van, és neki nem sok esélye maradt az alkirály kinevezettjével szemben, ezért úgy döntött, belekapaszkodik a szerzetes által felvetett utolsó szalmaszálba. Az út hosszú lesz, és kockázatos, de teljességgel megbízott a csavaros eszű ferencesben. Kis szerencsével siker koronázhatja a titkos küldetést, amelyre már ki is szemelt egy apró vakmerő csapatot. Az ajtón kopogás hallatszott, aztán a bennszülött szolga mélyen meghajolva, tört spanyolsággal jelentette be a szokatlanul korai órában odarendelt látogatót.

– Guerrero kapitány, señor.

Meg sem várva a kormányzó engedélyét egy hatalmas termetű férfi lépett be, szinte félrelökve az apró termetű szolgát, aki sietve becsukta maga után az ajtót.

– Ah, kedves Gonzalo barátom! – Állt fel üdvözlésére a kormányzó, akit a látogatója jókedélyűen a mellére ölelt. A kapitány jóval magasabb volt, mint az átlag spanyolok a kolónián. Félelmetes megjelenése és ereje nemcsak a bennszülöttek előtt váltott ki tiszteletet, de a spanyol matrózok és katonák között is. A vászoninge alatt dagadó izmok látványa nyilvánvalóvá tette, hogy kemény harcos, aki több csatát is megvívott, és kétségtelenül sok ellenfelet hagyott maga mögött szétzúzott koponyával. Ábrázata azonban barátságos volt, a szeme körül megjelenő szarkalábak és szürkébe forduló haja miatt idősebbnek hihette, aki nem ismerte, pedig még a negyven esztendőjét sem töltötte be. Rangjában alatta volt a kormányzónak, és származásában sem vetekedhetett a hidalgóval, hiszen ő csak egyszerű paraszti származású volt, nem született nemes, de a társadalmi ranglétra alacsony fokáról küzdötte fel magát kapitányi rangig. Az elmúlt években több alkalommal is vállvetve harcoltak akár a tengeren a kalózok, akár az Újvilágban az ellenséges indiánok ellen. Jó kedélye és a harcban való jártassága miatt közel állt a kormányzó szívéhez, ezért ha kettesben voltak, megengedhette magának a baráti hangnemet.

– Don Balboa, látom, a kormányzás gondjai megvénítik az embert. – viccelődött.

A kormányzó nem nevetett az élcelődésen, amiből kapitány megértette, hogy nem a szokásos közös étkezés miatt rendelte magához ezen a korai órán.

– Ülj le, Gonzalo, és szolgáld ki magad! Komoly dolog miatt hívattalak ide. Biztos vagyok benne, hogy hozzád is eljutott a pletyka, miszerint új kormányzóval örvendezteti meg az alkirály őkegyelmessége Veraguát – mondta, hangjában nem leplezett undorral, melyről hirtelen nem is tudta, mi váltotta ki, a rossz hír vagy a kapitány, aki egy hatalmas gyümölcsöt tuszkolt a szájába miközben csámcsogva bólogatott. – A kiszemelt Don Encisso…

– Az a kurafi ügyvéd! – tette hozzá, miközben a szájából kirepülő gyümölcsdarabok a mívesen faragott asztalra potyogtak.

– Nos… igen, mint azt te is tudod, eddig a dolgok jól alakultak errefelé. Akinek kellett, letörtük a szarvát, jelenleg béke van, és meglehetősen eredményes a ténykedésünk ezen az istentelen vidéken. Ha azonban…

– Encisso lépne a helyedre, átvenné az encomiendát, és a királyi ötöd után fennmaradó rész is őt illetné – fejezte be a gondolatmenetet a kapitány.

– Nem is beszélve más kellemetlen következményekről. Encissót hajtja a becsvágy, és könyörtelensége nemcsak az indiánokat sújtja, hanem mindenkit, aki alatta áll. Ráadásul meg van őrülve a katonásdiért az a barom. Nem számít neki, hogy életében nem volt még csata közelében. Meggyőződésem, hogy valóságos katasztrófa lenne, ha ő lépne a helyemre.

– Van valami terved? – piszkálta ki a magokat egy késsel a fogai közül a kapitány.

– Van! Van bizony. Elhajózol Sevillába egy csapat emberrel, amilyen hamar ez lehetséges. Már arra is gondoltam! – intette le a szólásra készülődő barátját, mintha csak olvasna a gondolataiban. – A szokásos beszolgáltatás úgyis esedékes. Ezenfelül jelentést viszel Hispaniolába Ojadának, hogy feltehetőleg megtaláltuk a kijáratot nyugat felé, ez lesz az ürügy. Egy bizalmi emberem veled tart az úton. Ismered jól, a ferences Aguilar. Természetesen te vagy a parancsnok a hajón, de a küldetést Aguilar vezeti. A te feladatod annyi, hogy elnavigálod őket Palosba, és amint lehetséges, Don Fonseca felhatalmazásával visszatértek.

Guerrero tudta, hogy veszélyes vizekre merészkedik, hiszen ha a küldetés sikertelenül végződik és kitudódik, az alkirály joggal vádolhatja meg lázadással, ami a legsúlyosabb büntetést vonja maga után. Másrészről viszont az is világos volt számára, hogy Balboának igaza van. A köztük meglévő régi jó viszony, valamint a szolgálatai várható elismeréséért kinéző bőséges jutalom csábította, hogy belemenjen a játékba.

– Ki tud még erről?

– Csak hárman. Te, Aguilar és én. És ez maradjon is így. A legénységnek nem kell tudnia róla. A futárt már elküldtem egy írásos paranccsal kora hajnalban a kikötőbe, hogy készítsék fel a Brillantét. Dupla adag vizet, füstölt halat, húst és gyümölcsöt fognak berakodni, azonban az Antillákon így is meg kell majd állnotok, hogy mindent újra feltöltsetek. Miután elhagytátok a szigeteket, közölheted velük, hogy a végcél nem Hispaniola, hanem az anyaország. Aguilar személyében engem képvisel, erről írásos felhatalmazást adok. Várj rám a házadban a legjobb embereiddel délidőben. Ott foglak keresni Aguilarral, addig meg készítsd fel őket. Szükségetek lesz fegyverekre is az úton, bár remélem, nem kell majd használnotok. Természetesen ha rosszul sül el …nos akkor, te is tudod, mi fog történni.

A kapitány egy pillanatra eltöprengett, és magában mérlegelve úgy döntött, megéri a kockázatot. Ha a barátja marad a kormányzó, jó eséllyel kap egy szép darab földet rajta pár tucat indián családdal, akik mint kliensek, élete végéig kényelmes életet biztosítanak neki. Hosszasan meredt az elpusztított gyümölcskosárra az asztal közepén, majd tekintetét Balboára emelve elmosolyodott.

A város már ébredezett, és a kis tűzhelyekből felszálló füst jelezte, hogy az emberek a reggeli zabból, árpából és babból készült kásájukat főzik, melyet gyümölcsökkel és füstölt hallal tettek többé-kevésbé élvezhetővé. A helyőrségnek mintegy harminc katonája puskáikkal felszerelve, teljes vértezetben, acélsisakjukat a kezükben tartva a kormányzó háza előtti téren gyülekezett. Don Balboa nem volt híve ennek a reggeli ceremóniának, mert úgy tartotta, felesleges ezzel terhelni a katonákat. Sokkal hasznosabbnak látta a harci gyakorlatok napi megtartását, ami a menetelésekkel kiegészülve felkészíti őket a szárazföldi expedíciók kimerítő és veszélyes feladatára. Azonban Don Encisso, aki ragaszkodott hozzá, hogy minden a formalitásnak megfelelően történjen, kedvelte a ceremóniát, és már kora reggel teljes pompájában, gyönyörű kese paripáján lovagolt végig a házából a főtérre vezető úton. A hidalgó a legutolsó kasztíliai divat szerint, a legapróbb részletekre is ügyelve öltözött fel, figyelmen kívül hagyva a helyi éghajlati viszonyokat. Finom bőrből készült cipőjén elegáns ezüst csat csillogott. Lila harisnyájára fekete selyemnadrágot húzott, melyet a térdhajlat felett szorosra fűzött. Rangjához illő fehér ingjére fekete mellényt vett, melyet pompás igazgyöngy gombokkal zárt le. Nyaka körül elegáns fehér csipkegallér jelezte viselője magas társadalmi rangját, fején pedig hatalmas kalapot viselt, amelyről csodálatosan színes madártollak lógtak. Oldalán a legremekebb acélból kovácsolt kard lógott, ékkövekkel kivert markolattal.

A kormányzó éppen útjára bocsátotta a kapitányt azzal az utasítással, hogy amilyen hamar lehet, küldje el Aguilart hozzá. A nyitott ablak előtt állt, és a téren alakzatban álló katonákat nézve azon gondolkodott, milyen istenverte egy barom ez az Encisso. Feleslegesen fárasztani az embereket a reggeli parádézással, micsoda haszontalan ostobaság! De nem tehetett mást, mint általában: rábólintani, arra amit a hidalgó mondott. Nem akart alkalmatlannak vagy engedetlennek látszani. Végső soron ha ez a szabály, hát ez a szabály.

A puskások szenvedtek leginkább fémpáncélzatuk súlya alatt. A nyílpuskás és lándzsás katonák a vörös tunika felett csak bőrből keményre cserzett páncélzatot viseltek, amely a súlya miatt sokkal népszerűbb volt az Újvilágban, hiszen az indiánok fegyverei ellen ugyanúgy védett, mint az acélpáncélzat. Ezért sokszor a muskétások is a bőrpáncélt részesítették előnyben. Ám Don Encisso elvárásai az előírásoknak megfelelően felülírták a praktikumot. A hidalgó érkezését patacsattogás jelezte, ezért a katonák kelletlenül a csillogó sisakjaikat is felvették, melyek rövid időn belül elviselhetetlenül felmelegedtek a napon. A kanca hangosan felnyerített, ahogy a kantár a szájába vágott, majd megállt a katonák sorfala előtt. A jelentest adó tiszt a ló mellé sietve lesegítette lovasát, aki kurtán biccentett a katonák felé, és a kormányzó házába sietett.

– Életemben nem láttam még ilyen haramiákból összeverbuvált bandát! – kelt ki magából Encisso, miközben berontott a kormányzó szobájába.

– Csodálom, hogy nem elégedett, drága barátom. Kétségkívül az ön rendkívüli katonai tapasztalatai mondatják ezt önnel, amely minden körülmények között hasznunkra válik – replikázott alig titkolt gúnnyal Balboa, aki az ügyvédnek már csak a közelségétől is rosszul érezte magát.

– Hiába gúnyolódik, kedves barátom, tudja, a magafajta katonákkal az a baj, hogy nem képesek felismerni az új idők szeleit. Azt hiszem, okosabban tenné, ha belátná, hogy Spanyolhon érdeke is az, ha erőt mutatunk a vadak felé. Tudniuk kell, hogy új uraik vannak isten kegyelméből, akiknek engedelmeskedniük kell – egy legyezővel elhessegette az arca elé szálló legyet, majd pipiskedve az asztal melletti székre ült. – Legyen olyan jó, és hozasson nekem valami ennivalót!

Mintha csak egy kígyóval állnék szemben – gondolta Balboa.

Bár minden idegszála ellenkezett az ellen, hogy a hívatlan vendég kedvére tegyen, úgy döntött, belemegy a játékba. Időt kellett nyernie, legalább addig, amíg az emberei el nem indulnak. Ha ki is neveznék helyére az ellenlábasát, a bíboros felül tudja azt később bírálni, és az ellen az alkirály már semmit sem fog tudni tenni. A kocka el volt vetve, játszani kell. Az asztalon lévő csengő hangjára a szolga lépett be.

– Hozzon valami ennivalót Don Encissónak! És mellé bort! – vakkantotta oda a szolgának a kormányzó.

– Ön mindig remek házigazdának bizonyult, Don Balboa, szívből remélem, hogy eljön az idő, amikor viszonozhatom majd a kedvességét – jegyezte meg sokat sejtető mosollyal az arcán Encisso. – De most térjünk a tárgyra. Be kell vallanom, legutóbbi levelezésemben az alkirály őkegyelmessége megemlítette, hogy elégedetlen a Veraguából beszolgáltatott arany és ezüst mennyiségével. Meg kell mondjam, egyetértek vele. Úgy gondolom, lehetőségeinkhez képest sokkal többet is beszerezhetnénk.

A kormányzó belül forrt a dühtől a ravasz ügyvéd arcátlansága miatt, aki jól tudta, jelen körülmények között az eddig elért eredmények nagyon is jónak, sőt mi több, kiemelkedőnek számítottak. Világossá vált számára, hogy ellenfele most kimutatta a foga fehérjét. Ha személyesen és ilyen nyíltan kérdőjelezi meg az alkalmasságát, ráadásul magára az alkormányzóra hivatkozva, biztosan már egy lépéssel előrébb jár. Tehát a szóbeszéd, amely a kolónián már hetek óta közszájon forgott, nem üres szócséplés volt. – töprengett el magában.

A kormányzó hálás volt a szerencséjének a múlt éjszakai beszélgetés miatt a ferences Aguilarral, akinek elképzelése mentőövet dobott neki.

– Úgy gondolja, volna valaki más, aki jobban tudná vezetni Veraguát? Talán már gondol is valakire? – ment bele a játékba Balboa, majd hosszasan Encisso szemébe nézett, aki szemrebbenés nélkül állta a pillantását. – Hálás lennék, ha az alkirály őméltóságával történő levelezéséről engem is értesítene. Kiváltképp, ha a disputa tárgya a kolónia igazgatása és az azzal kapcsolatos feltételezett hiányosságok. Szerény képességeimhez mérten próbálok mindent megtenni, hogy Don Ojada elégedett legyen velem. Azonban tudnia kell, hogy az ellenséges törzsek, miután a hegyekbe húzódtak, gyakran ütnek rajta az expedíciókon, amelyeket kiküldök. Ugyan nem okoznak nagyobb kárt, amíg csak a folyó mentén haladunk, mindenestre bosszantó, és nem elhanyagolható a félelem sem, amit az embereink szívébe plántálnak.

– Erről van szó, kedves barátom – dőlt hátra a székében, az ügyvéd, kényesen eltartva magától az időközben szervírozott sült madár combját –, nem elég hatékony, ami a vadak meggyőzését illeti. Több kivégzésre és megtorló akcióra volna szükség, azokból értenének.

– Nem hinném, hogy a baráti törzsekkel fennálló jó viszonyt elmélyítené, ha esztelen mészárlásba kezdenénk. Őszintén szólva elég nehéz megkülönböztetni őket egymástól. Ha nem festik be a testüket, gyakran összekeverjük őket egymással. Nem kockáztathatom, hogy ártatlan törzseket büntessünk meg. És ami még fontosabb, a hozzánk barátságos helyiek csak azért vannak mellettünk, mert védelmet nyújtunk nekik a harciasabb kicskékkel[4] szemben. Az ellenségem ellensége a barátom, Don Encisso. Fennáll a veszélye annak, hogy ha még keményebben bánunk velük, ők is fellázadnak, és az komoly veszélybe sodorja a Darién folyó menti aranybányák működését. Ez pedig további elégedetlenséget szülne feljebbvalóink között, nem gondolja?

– Ugyan, kit érdekelnek a bennszülöttek?! Ezeknek nincs lelkük, rosszabbak, mint a saját ürülékükben fetrengő vadállatok. Az a baj, hogy túlontúl sokat gondolkozik az ő fejükkel, és nem eleget keresztényi uralkodónk fejével. Aranyra van szükségünk, barátom, minél több van, annál jobb. A vadak élete a legkevésbé sem érdekel. És bölcsebben tenné, Don Balboa, ha ezt ön is belátná – tette hozzá fenyegető hangnemben. – Nem helyezheti a bennszülöttek érdekeit a saját érdekeink felé. Hová vezetne ez?

– Isten a maga hasonlatosságára teremtett mindnyájunkat, és ennek megfelelően nem hinném, hogy lelketlen állatok lennének. Azok, akik közöttünk élnek a kolónián, az elmúlt egy évben a mi nyelvünkön szólalnak meg, a legtöbbjüket megkereszteltük, áldoznak, részt vesznek Aguilar atya szentmiséin. Bálványaikat elvetették, talán titokban imádnak egyet-kettőt közülük, de be kell látnia önnek is, hogy időre van szükségünk, hogy civilizáljuk őket…

Ebben a pillanatban lépett be a szolga, aki a kormányzó új látogatójának kért bebocsátást.

– Aguilar atya kiván méltóságod elé lépni.

– Mondja meg neki, hogy odakint várjon! Ha Don Encisso végzett, fogadom…

– Nem, nem – vágott közbe az ügyvéd –, küldje csak be! Amúgy is egy ferences tanácsára van szükségem. A gyóntatópapom, Broccolo atya dominikánus, és ön is tudja, hogy azok mennyire szemellenzősök. De ne aggódjon, kedves barátom, nem fogom sokáig feltartani.

Aguilar a szobába lépve először a kormányzót pillantotta meg, aki a nyitott ablak előtt állt keresztbefont karral. Vele szemben, a szerzetesnek háttal, Encisso foglalt helyet, akit elegáns ruhájáról még így is azonnal felismert. Egy pillanatra megrémült, hogy az előző éjszakai javaslata valahogy kitudódott, ám gyorsan elhessegette a zavaró gondolatot. Annak az esélye, hogy Encisso valamit megneszelt, vajmi kevés volt. Ha nem így lenne, nem egyedül jött volna a kormányzóhoz, hanem testőrei kíséretében, az ajtó előtt pedig őrök állnának. A kormányzó tekintetéből sem tudott kiolvasni semmi baljósat, így, mivel mást nem tehetett, a sorsára bízta magát. Az ügyvéd egy kupával a kezében mosolyogva fordult a szerzetes felé.

– Atyám, micsoda öröm, hogy újra találkozunk. Kérem, bocsásson meg, amiért nem tudtam részt venni a tegnapi könyörgő misén, melyet őfelsége Johanna királynő tiszteletére adott. Különösen fájó ez számomra, de biztosíthatom, a házamban annak minden népével együtt buzgón imádkoztunk Broccolo atya vezetésével. De van itt valami más, amiben az ön tanácsát szeretném kikérni. A kormányzó úrral épp a vademberekről disputáltunk. Mondja meg nekem, ön szerint lehetséges-e, hogy valaha ezek is Krisztus békéjét megtalálva hozzánk hasonlóan jó keresztényekké válhatnak? Mint azt ön is tudja, néhai uralkodónk II. Péter megesküdött III. Ince szentatyánknak, miszerint egész birodalmában mindenkit a katolikus hitre térít. Ezért aztán meggyőződéssel mondom, mint országának örökösei, hasonló szellemben kell nekünk is eljárnunk.

A kormányzó egy kézmozdulattal hellyel kínálta Aguilart. Amíg a ferences kényelmesen elhelyezkedett, próbálta felmérni a helyzetet, hogy milyen álláspontot képviseljen. Balboával gyakran beszélgettek az új idők eszméiről, arról, hogy az istenközpontúság helyett mindennek mértéke az ember. Beszélgetéseikben Arisztotelész és Ptolemaiosz mellett helyet kaptak az új gondolkodók, mint Dante vagy Centis, és jóízűeket kacagva tárgyalták ki Reuchlin vígjátékait is. Most azonban úgy érezte, a vaskalapos ügyvéd társasága, aki még a szent inkvizícióval is jó kapcsolatot ápolt, behatárolja a társalgás kereteit. Aguilar úgy látta, helyesebb lesz óvatosan véleményt nyilvánítania.

– Mi mindent megteszünk annak reményében, hogy az anyaszentegyház igéi megérintsék a bennszülött lelkeket. Elsődleges célunk, hogy az egyetlen igaz Istent tiszteljék, és vessék el maguktól bálványaikat, amelyekhez ennek előtte imádkoztak. Azt gondolom, ebben jelentős sikereket értünk el. Ezek az emberek olyanok, mint az eltévedt bárányok, Don Encisso. Nekünk pedig, egyházi embereknek, mint a jó pásztoroknak, kötelességünk őket visszavezetni a nyájba imával és türelemmel, nem pedig korbáccsal.

– Kellőképpen hatékonynak gondolja ezt a vadakkal szemben, atyám? – szólalt meg hangjában alig leplezett gúnnyal Encisso, miközben letette a díszes ezüstkancsót, melyből bort töltött a kupájába. – Nem gondolja úgy, hogy ők ezt részünkről túlzott engedékenységnek fogják majd fel? Én azt vallom, hogy mint a jó apa a gyermeket, keményen kell fognunk őket, és tudtukra kell adnunk, Krisztus itt úr, és nem pedig szolga. Ha párat kivégzünk közülük a közjó érdekében, azzal félelmet plántálunk a többiek lelkébe. Lássa be, sokkal gyorsabban menne a megtérítésük ezeknek az eretnekeknek…

– Bocsásson meg, Don Encisso, de mint azt ön is tudja, eretnek az a keresztény, aki az egyház tanaival szemben fogalmaz meg vagy követ tanításokat. Ám aki nem részesült a keresztség szentségében, nem tekinthető kereszténynek, ergó nem tekinthető eretneknek sem. Tulajdonképpen lelkiállapotukat tekintve olyanok ők, mint a megszületett csecsemők. Nevelnünk kell őket türelemmel, csakúgy, mint a gyerekeket.

– Ami az eretnekséget illeti, önnek, atyám, természetesen igaza van, de kérem, ne lovagoljunk a szavakon – rándult meg az ügyvéd arca, aki rossz néven vette a kioktatást a kormányzó előtt. – A lényeg, hogy karddal éri el a legjobb eredményt, atyám, higgyen nekem. Önnek mi a véleménye, Don Balboa? Talán ön, mint harcedzett katona is, azt gondolja, gyerekekként kéne bánnunk a vadakkal?

– Szent Ágoston mondta: jobbítani akarjuk őket, nem megölni. Mi az egyház győzelmét kívánjuk, nem a halált. Személy szerint a temperata severitas elvét vallom. Korlátozott szigor, Don Encisso. Ez a siker kulcsa. Büntetni, de nem megölni – fejtette ki gondolatait a kormányzó, aki a szeme sarkából egy mosolyt látott átfutni a szerzetes arcán.

– Ecclesia non sitit sanguinem, az egyház nem szomjazik vérre – tette hozzá a ferences, miközben az ég felé emelte a tekintetét és imára kulcsolta a kezeit.

– De vajon nem tennénk-e bölcsebben, ha a mindenki által oly nagyra tartott Aquinói Szent Tamás szavaira hallgatnánk, aki azt írta: ha nem lehetséges megtéríteni, el kell pusztítani őket?

A kormányzó a ferencessel együtt felvonta a szemöldökét. Encisso látva, hogy kezd alulmaradni a vitában, ingerülten felpattant.

– De már látom, uraim, nem vallunk egy filozófiát. Ha megbocsátanak nekem, szemrevételeznem kell a helyőrséget. Don Balboa, amit akartam, elmondtam, igazán élveztem a társalgást. Biztos vagyok benne, hogy hamarosan folytatni fogjuk – mondta baljósan Encisso, aki a fejét annyira felemelte, hogy egyenesen az orrlyukába lehetett látni, majd az ajtóból visszafordulva hozzátette: – Ami engem illet, én Tours-i Konrád jelmondatára emlékeztetném önöket! Megégetnék száz ártatlant, ha csak egy bűnös is volna közöttük! Jó napot, uraim! – azzal becsapta az ajtót maga mögött, majd hallani lehetett, ahogy a folyosón a szolgálókkal kiabál.

– Csak nehogy mi is szegény Tours-i Konrád sorsára jussunk – mondta pár pillanatnyi hallgatás után nevetve a kormányzó, amire Aguilar csak halványan elmosolyodott.

A kormányzó az ablakhoz lépett. Látta hogy a kellemetlen vendég a katonák között fontoskodva parancsokat osztogat, majd a lovára ül, és majdnem elsodorva egy csapatnyi matrózt, elvágtat a falu másik vége felé. A téren a katonákról már ömlött az izzadság. Némelyik már szédelgett is a hőségben, de nem bontották meg az alakzatot amelyben álltak. Balboa lekiáltott a katonák előtt álló tisztnek, hogy vezényeljen pihenjt, és engedjen mindenkit a dolgára, majd Aguilarhoz lépve, egész közel hajolva csak annyit mondott:

– Változik a terv, már ma éjjel indultok!

Harmadik fejezet

A kapitány háza a falu legszélén, közvetlenül a folyóparton, egy kis domb tetején állt. A folyó túlsó felén széles sávban kiirtottak minden fát és bozótot, ezért aztán az itt lakók védve érezték magukat a meglepetésszerű támadásoktól. Az épület, amely jóval nagyobb volt, mint a többi, sokkal jobban hasonlított egy kisebbfajta erődre, mint Santa Maria la Antigua del Darién többi házára. Csak egy ajtaja volt, magas falai és lapos teteje, melyen két katona őrködött. A cölöpökből összeácsolt falakon pedig további apró lőrések nyíltak. A nap már magasan járt, ezért a párás hőség egyre elviselhetetlenebbé vált. Az ajtón dörömbölő Balboa hívására egy magas szőke katona nyitott ajtót, aki bevezette a két vendéget a ház tágas belső udvarára, amely már közel sem volt puritánnak nevezhető. Az udvar közepén kis kert állt, melynek mind a négy oldalából ajtók nyíltak. A fal árnyékában három hatalmas vörös kutya hűsölt, akik lustán az új jövevények felé sétáltak, megszimatolták őket, aztán farokcsóválva visszaballagtak a napfénytől védett oldalra. Az egyik szobából a kapitány teljes harci vértben, lábán hosszú szárú csizmával, oldalán pompásan csillogó nehéz acélkardjával a kormányzó elé sietett.

– Uraim, a rendelkezésükre állok! – kezdte Guerrero, aki szokásos jókedvéből mit sem veszített. – Láttam azt az átkozott ügyvédet ellovagolni önhöz, drága barátom, és bevallom, aggódni kezdtem. Ezért is küldtem fel két emberemet a tetőre, és rendeltem ide a két svájcit is. Remek fickók, az életemet bíznám rájuk. – Majd fojtott hangon hozzátette: – No, de talán menjünk oda, ahol magunk lehetünk.

Azzal szinte magával húzta a látogatóit egy hűvös szobába, amely inkább emlékeztetett fegyverraktárra, mint lakóhelyiségre. A falakra rögzített állványokon puskák, nyílpuskák, lándzsák és kardok lógtak. A ferences elhúzta az ajtófélfára felszegezett függönyt, melyet szakadt vitorlavászonból vágtak ki. A szobában a fegyvereken kívül csak egy asztal volt, és két olyan kis hordó, amilyet egy ember is könnyűszerrel elcipelhet. Mindkettőre fehér festékkel méretes kört festettek, hogy mindenki lássa, a hordó lőport tartalmaz. Miután hárman maradtak, és meggyőződtek róla, hogy senki sem hallja őket, a kapitány halkan belekezdett.

– Jobbnak láttam, ha itt tartjuk őket – mutatott végig a fegyvereken, majd a kormányzóra kacsintott. – Az embereim innen felszerelkezhetnek, és ha bármi történne, mielőtt visszatérünk, a legjobb, ha te is itt barikádozod el magad. A másik szobában van több hordónyi víz és sör. Emellett hozattam füstölt húst és babot is néhány zsákkal.

– Figyelemre méltó elővigyázatosság, de remélem, erre nem lesz szükség, barátom. És most jól figyelj rám, mert nincs sok időnk. Azt hiszem, Encisso lépéselőnyben van. Addig kell cselekednünk amíg ki nem játssza az összes kártyáját. Ma reggel bizonyossá vált, hogy közel jár, hogy a nyakamra tegye a kést. Ami azt jelenti, hogy természetesen velem együtt az én bizalmasaim is lecserélődnek – mondta a kormányzó, amire a kapitány összeszorított szájjal bólogatott. – Már ma éjjel útnak kell indulnotok.

– Mi készen állunk! A legjobb hat emberemet válogattam ki. Visszük a két svájcit, akik a legjobb lövészek az egész kolónián, jól jönnek majd, ha csetepatéra kerülne a sor. Amete remek matróz, és a harcban is hasznunkra válhat, én tűzbe tenném érte a kezem, bármennyire moriszkó is. Lope, a navarrai kiváló matróz, és arra gondoltam, Jacobo és Nicolao, a szakács is velünk jön. Tudnak hallgatni, mint a sír. Már az admirális öccsének a hajóján is alattam szolgáltak.

– Remek. Melléd adom a legényemet, Ettort. Fiatal fiú, de jó harcos. Remekül bánik a parittyával, és meglepően fondorlatos, ha a szükség úgy kívánja. Biztos vagyok benne, hogy nagy hasznodra válik majd. Valamint természetesen veletek megy Aguilar atya is. És most, ami a leglényegesebb!

A szerzetes ekkor előrelépett, majd a zsákjából három darab kisebb erszényt vett elő, és az asztal közepére helyezte őket. A kapitány kibontotta az egyiket, és tartalmát az asztalra borította. Tátott szájjal bámulta az asztalra hulló aranyrögöket és smaragdokat. A mesés vagyon, amely előtte hevert, egy kisebb hadsereg egész évi zsoldjára elegendő lett volna. A kormányzó és a szerzetes szótlanul figyelt egy darabig, majd a ferences mindent visszarakott a kis zsákba, és szorosan lekötözte annak száját.

– Már láthatod, miért téged bízlak meg ezzel a küldetéssel, Gonzalo. Tudom, hogy benned és Aguilarban megbízhatok. Bárki más kísértésbe esne ekkora vagyon láttán, ezért tudod, hová rejtsd el!

Egy röpke pillanatig egymás szemébe néztek, aztán a kapitány kacsintott egyet, majd Balboa folytatta.

– A Brillante készen fog várni. Az az egyetlen hajó, amely most a kikötőben vesztegel. Napnyugtakor két kenuval a folyón lefelé haladva pár óra alatt kényelmesen eléritek a kikötőt. Az őrség miatt nem kell aggódnod, az írásos parancsommal a kezedben nem fognak akadékoskodni. Nagyon fontos, hogy még ma éjjel kihajózzatok, akkor Encisso már nem tehet semmit. Egy másik hajó a héten érkezik ellátmánnyal, tehát jó három-négy nap előnyötök lesz. Kérdés?

Szótlanul a fejüket rázták.

– Ismertek, nem leszek hálátlan. Isten segítsen utatokon!

Miután megölelték egymást, és jó szerencsét kívántak, a kormányzó visszasietett a házába, a szerzetes pedig egyedül maradt a kapitánnyal és az embereivel.

Naplementekor az udvaron hat ember várakozott. A két szőke svájci óriás, akik mint annyian, a könnyű meggazdagodás reményével szegődtek a spanyolokhoz, talpig páncélzatban, hátukon nyílpuskával, kezükben hatalmas puskájukkal, oldalukon nehéz acélkardal a parancsra vártak. A többi matróz könnyű bőrpáncélban, lándzsákkal, kardokkal és nyílpuskákkal felfegyverkezve mögöttük sorakoztak. A kapitány házától alig száz lábnyira két nagyobb kenu a partra kihúzva várt utasaira. Halk füttyszó hallatszott a tetőről, jelezve, hogy valaki közeledik. A kapitány nyugtalanul nézet Aguilarra, és egy bólintással jelzett Amete felé, aki azonnal megértette, mit kívánnak tőle. A fekete mór hátrahúzta íjpuskáját, és egy súlyos vashegyű vesszőt illesztett a helyére. Pár pillanatig lélegzetvisszafojtva figyeltek, míg végül az őrszem leszólt, hogy csak egy spanyol közeledik. Egyedül Guerrero és Aguilar nem könnyebbültek meg. Mindketten attól féltek, ha esetleg Encisso megneszelte a titkos tervüket, akkor nyakig ülnek a pácban. Az ajtón kopogás hallatszott, amire Amete elhúzta a kémlelőnyílást a súlyos faajtón. Egy vidám fiú arcát látta, akit nem becsült többre húsz évesnél. Hullámos fekete haja hátul volt összefogva, ám egy-egy rakoncátlan hajtincs az arcába lógott. Nagy zöld szemei leginkább gyermeki csintalanságról árulkodtak.

– Én vagyok az, Ettor, Don Balboa küldött Guerrero kapitányhoz – közölte.

Az udvarról felhangzott Guerrero mély hangja, amire a vasalt nehéz ajtó nyikorogva kitárult. A fiatal fiú jól ismerte a jelenlévőket, és többekkel jó barátságban is volt. Végignézett az állig felfegyverzett társain, akik össze voltak zavarodva, mert nem tudtak semmit azon a parancson kívül, hogy legyenek készen teljes fegyverzetben, és várjanak a további utasításra a kapitány házában. Már szavak nélkül is értették egymást, és Amete egy vállrándítással jelezte, hogy tulajdonképpen fogalma sincs arról, mi történik. Azonban mind bíztak Guerreróban, és szerettek a parancsnoksága alatt szolgálni. Úgy voltak vele, ha a kapitány azt mondja: teljes felszerelésben gyülekező, akkor biztosan megvan rá az oka, hogy ezt kérje. Arra gondoltak, egy újabb expedícióra készülnek, ami nem volt szokatlan, bár az éj leple alatt a szokottnál kockázatosabb feladatnak ígérkezett. Az őserdő éjjel volt a legveszélyesebb. Nemcsak a jaguárok indultak zsákmány után, de gyakran az ellenséges törzsek is lehúzódtak a hegyekből, és az erdőben elrejtőzve, portyákkal igyekeztek minél nyomorultabbá tenni a spanyolok életét.

Santa Maria la Antigua del Darién a szokásosnál is csendesebb volt ezen az éjjelen. Senki nem látta a kilenc árnyalakot, akik beszálltak a város szélén várakozó két kenuba, aztán hagyták, hogy a sodrás levigye őket az öböl felé. Hangtalanul sodródtak egymás után a folyó lassú vizén, amely a hold fényében ezüst színű ösvénynek tűnt az őserdő sötétjében. A buja növényzet hatalmas sötét falként magasodott föléjük, amelyből az éjszakai dzsungel nyugtalanító zajai hallatszottak. A partról egymás után csobbantak a krokodilok a vízbe, amelyeknek felkeltette a kíváncsiságát a folyó közepén lassan úszó kenuk és utasaik. Lassan mozogtak az imbolygó csónakokban, mert a vízbe borulás teljes fegyverzetben egyet jelentett a biztos halállal.

Már az út felénél tartottak, amikor a kenu oldalán tompa koppanás hallatszott. Először egy, majd egyre több apró csobbanást észleltek maguk körül, és a kis csapat rémülten vette tudomásul, hogy a fák közül indián portyázók lövik ki rájuk a nyílvesszőiket.

– Lehúzódni! – üvöltötte a kapitány.

A legénység próbált annyira elbújni, amennyire lehetséges volt, hogy védelmet találjanak az indiánok lövései ellen. Még ha nem is voltak pontosak, joggal tartottak tőlük, mert minden bizonnyal mérgezett nyílvesszők voltak, amelyek elég, ha csak megkarcolják az embert, már az is végzetesnek bizonyul. Az egyik svájci a parancs ellenére kihajolva, a sötétben szinte vakon keresett célpontot a puskájával, ami reménytelen vállalkozásnak tűnt. Ekkor egy nyílvessző az acélsisakján megpattanva a kenu túloldalán a vízbe csobbant.

– Azt mondtam, lehúzódni, az istenit neki! Mindenki húzódjon le! – parancsolta a kapitány, akinek a feje mellett ebben a pillanatban egy nyílvessző csapódott a kenuba.

Egy pillanattal később megállt a gyilkos zápor, és egy velőtrázó sikoltás hallatszott a partról, amelybe vad morgás és emberi sikolyok hangja keveredett. Aztán az indiánok kiabálása és fejvesztett menekülésük zaja hallatszott, ahogy próbálnak minél messzebbre futni.

– Úgy tűnik, a vadászból zsákmány lett – konstatálta Aguilar.

A sűrű bozótból érkező jellegzetes morgást könnyű volt felismerni. Egy jaguár támadhatott az egyik óvatlan bennszülöttre, aki lesben várt rájuk, és túl későn vehette észre a veszedelmes nagymacskát, amely könnyedén végzett vele. A többiek pedig páni félelemben visszavonulót fújtak.

– Miért nem ölik meg a jaguárt? – kérdezte Ettor a mögötte ülő szerzetest.

– A jaguár szent állat a szemükben. Valóságos istenként tisztelik. Úgy hiszik, ha akár önvédelemből is megölnék, azzal gonosz rontást vonnának magukra.

– Micsoda barmok! – kacagott fel hangosan a kapitány, majd a másik csónak felé kiáltott. – Itt az idő, fiúk! Evezőket a vízbe, gyorsan tűnjünk el innen!

A kenukból gúnyos kiáltások szálltak a part felé, miközben továbbhaladtak az öböl irányába. Az indiánok nyílt harcban alulmaradtak a páncélos, puskákkal felfegyverzett spanyolokkal szemben, de lesből rajtuk ütve mindig sikerült egy-két kevésbé szerencsés hódítót megölniük. Ezúttal a spanyoloknak szerencséjük volt. Egy idő után a folyó egyre szélesebbé vált, ami a tenger közelségét jelezte.

– Nemsokára megérkezünk – mondta Guerrero az előtte ülő Aguilarnak, és bár nem tudta megmagyarázni, miért, de rossz érzése támadt, ezért változtatott a terven. – A folyó kanyarulata után a kenukat hátrahagyjuk, és gyalogosan megyünk tovább! Onnan, ahol az út mellett halad a folyó, már csak alig ezer lépés a kikötő, azt gyorsan megjárjuk.

A csónakokból felszedtek minden felszerelést és málhát, majd gyalog indultak a kikötő felé, melynek fényeit már látni lehetett, ahogyan áttünedeztek a fák levelei között. A város kikötője még nem épült ki egészen. Mintegy százlábnyi hosszú móló vezetett a tengerbe, amelyen telepakolt zsákok, hordók és ládák voltak felhalmozva, és a végen ott horgonyzott a Brillante, ez a pompás kétárbocos karavella, amely reményeik szerint biztonságban elviszi majd az utasait. Mindössze pár épület volt a kikötőben, amelyek közül egy kisebb bástyára hasonlító ház volt csak említésre méltó. Nem voltak ritkák az ellenséges indiánok kisebb rajtaütései a kikötő ellen, ezért egy csapat mindig itt állomásozott váltásban. A kőből épült bástyaszerű épület nem volt magasabb két jól megtermett embernél, a tetején pedig fogazott alakban fedezékeket alakítottak ki a lövészek számára. Közvetlenül előtte földdel telerakott kosarakból járást alakítottak ki, amelyben egy széles tűznyílású, rövid csövű négyfontos ágyút helyeztek el. Az ágyúból kilőtt kőlövedékek félelmetes pusztításra voltak képesek, és már pusztán a dörrenése elegendő volt ahhoz, hogy elijessze a túl merész bennszülötteket.

Emellett, amióta a kalózok is megjelentek a térségben, fokozott elővigyázatosságot követelt meg a kormányzó Veragua lakóitól. Ezért aztán a helyőrség a tetőről az egész öblöt figyelte.

Don Balboa a futárral csak másnap reggelre jelentette érkezésüket, ezért Guerrero fáklyákat gyújtatott, nehogy az őrség portyázó indiánoknak nézze őket, akiket kartácstűzzel akarnak majd elkergetni.

– Hahó, én vagyok az, Guerrero kapitány! – kiállította már jóval azelőtt, hogy kiértek volna arra a száz lépésnyi széles irtásra, amelyet a spanyolok tisztítottak meg az erdő és a kikötő között, hogy aki arra téved, az tiszta célpontot nyújtson az ágyúnak és az arra felügyelő puskásoknak.

– Jöhettek! – válaszolta az őrséget vezető őrmester, akinek tömzsi alakját már távolról is ki lehetet venni az épületet körülölelő fáklyák fényében. Amint a kilenc ember kilépett az irtásra, az őrmester azonnal felismerte a kapitányt hatalmas termetéről, és a fáklyafényben csillogó sisakok és páncélok megnyugtatták, hogy nem a bennszülöttek terveznek valami huncutságot aznap éjjelre. Azonban furcsának találta a késő éjszakai jövetelüket, amikor a kormányzó parancsa világos volt, miszerint a Brillantét ivóvízzel és ellátmánnyal fel kell tölteni a másnap érkező egység számára.

A csapat végre beért a vesszőből font palánkok mögé. Fáradtan a falnak támaszkodva szívesen vették a katonák üdvözletét, akik vízzel és gyümölccsel kínáltak őket, miközben kíváncsian kérdezgették, miért jöttek ebben a szokatlan időpontban. A falu és a kikötő között széles ösvényt vágtak, amely mostanra kezdett egyre inkább útra hasonlítani, azonban éjszaka használni veszélyesnek bizonyult.

– Valdez őrmester, jelentkezem, kapitány úr! Csak holnapra vártuk – csapta össze a bokáját, miközben tisztelgett az őrmester.

– Korábban indultunk, hogy az éjszakát itt töltve már a hajnali széllel indulhassunk, de az istenverte indiánok ránk támadtak. Ott, ahol Krisztus keresztjét állítottuk félúton. Szépen megleptek az átkozottak, kis híja volt, hogy ott nem hagytuk a fogunkat, de pár puskalövés visszazavarta őket az odujukba, nem így volt, fiúk? – az emberek megértették, hogy a kapitány valamiért nem akarja az őrmesternek elmondani az igazságot, ezért aztán csak vigyorogva bólogattak, és fogadták a kikötőben állomásozó társaik vállveregetését. – Adjon az embereimnek valami ételt és vizet, őrmester!

Rövid pihenő után a hajnali szürkületben az emberek már a hajón szorgoskodtak. A ferences a keskeny lépcsőn gyertyával a kezében épp a hajó gyomrából mászott felfelé, ahol a berakodott élelmet, vizet, sört és puskaport ellenőrizte. Elégedetten támaszkodott a hajókorlátnak, ahonnan már látni lehetett az öböl felett megjelenő első napsugarakat. Kedvelte ezt az időszakát a napoknak ezen az éghajlaton, sőt ez volt a kedvence. Szerette a reggeli hűvös szellőben hallgatni a madarak hajnali csiripelését, miközben a hullámok a parti homokos fövenyt nyaldossák szelíden susogva. Guerrero és az őrmester döngő léptei a mólón megtörték ezt a harmóniát. Az őrmester két nagy kancsó tejjel lepte meg a legénységet, amit az őrség egyetlen kecskéjének köszönhettek. Egy zsákban pedig kenyeret és egy kis sajtot hozott, remélve, hogy jó pontokat szerezhet ezzel a gesztusával a kapitánynál.

– Merre mennek, kapitány úr? – kérdezte az őrmester.

Bár tudta, semmi köze hozzá, és azt kockáztatja, hogy lehordja a kapitány a kotnyeleskedése miatt, mégis próbált érdeklődő lenni, és szóba elegyedni a marcona kinézetű tiszttel, akinek a hírneve mindenhol tiszteletet váltott ki az emberekből.

– Hispaniola az úti cél, őrmester. Ha az Isten is megsegít, már három hét múlva visszatérünk. Azonban ha dolgunk akad arrafelé, elképzelhető, hogy kicsit tovább maradunk. Azt mondják, a tainók[5] lázongása komoly fejfájást okoz az alkirálynak. Lehet, be kell segítenünk – vigyorodott el a kapitány, majd egy óriásit harapott a sajtba.

– Gondolja, itt is bajunk lesz velük, kapitány úr?

– Nem több, mint általában, Valdez barátom.

A pocakos őrmestert látható örömmel töltötte el, hogy a kapitány így szólította, és lelki szemei előtt már látta, ahogy ezzel dicsekedhet az emberei előtt. Aztán el is szomorodott, arra gondolván, senki sem volt itt, aki halhatta volna.

– A kormányzó érti a dolgát, és a helyettesem is, aki a helyőrséget ügyeli amíg én távol vagyok. Maga honnan való?

– Galíciából, kapitány úr!

– Akkor már értem, miért ilyen jó ez a sajt – csámcsogta a kapitány. – Csak nem maga készítette?

– De bizony én, kapitány úr, a saját két kezemmel! Olyan, mint a Tetilla. Igaz ugyan, hogy otthon mi tehén tejéből készítjük, és itt nincsen más, csak kecske, talán ezért is savanyú egy kicsit, és egy idő után olyan a szaga, mintha a kutya hányta volna ki, de frissen majdnem olyan jó mint a hazai, nem igaz? – válaszolta Valdez, aki fülig pirult a dicsérettől, és szinte elolvadt a gyönyörűségtől, amiért a feljebbvalója személyesebb hangnemben szólt hozzá.

Már lehetett látni, ahogyan a napkorong kibújik az öblöt körbeölelő hegyek mögül, és a legénység is elfoglalta végső helyét. A hajó indulásra készen állt. A két svájci nekifeszült a csörlőnek, amely a horgonykötelet megfeszítve lassan kiemelte a horgonyt. A mólón álló őrmester tisztelgett, és Isten áldását kérte a hajó utasaira, mikor a távolból kürtszó harsant.

Az útról három ember rohant lélekszakadva a parti irtáson keresztül a hajó felé már messziről integetve és kiabálva. Amint közelebb értek, az elöl haladón már tisztán lehetett látni a fekete mellényt, mellén jobb oldalt a két fehérrel hímzett kardot, ami jelezte, hogy Don Encisso embere. A hidalgó ragaszkodott hozzá, hogy személyzetének tagjai a családja címerét viseljék, így adva tudtára mindenkinek, kihez tartoznak. Aguilar a hajó korlátjára támaszkodó Guerrero mellé lépett, és egy aggódó pillantást vetett társára, akinek a fején hasonló gondolatok cikáztak át. Vajon Encisso megneszelte a küldetésüket? Ha a kormányzó kincsét megtalálják náluk, komoly bajban lesznek. De miért csak három embert küldött rájuk? Miért nem az őrséget riadóztatta?

Kezét az oldalán lógó acélkardjának markolatára szorította, amikor a küldönc lihegve, izzadságtól csatakosan a hajó mellé érve felkiabált.

– Guerrero kapitány! Don Encisso arra kéri kegyelmed, mivel Hispaniolába tart, vigye magával ezt a két emberét, akiket személyesen az alkirálynak küld! Továbbá, uram, arra kért, tolmácsoljam jókívánságait, hogy Krisztus urunk segedelmével mielőbb biztonságban visszatérjenek. Ezért misét is mondat majd. Valamint szomorúságát fejezte ki amiatt, hogy Aguilar atya is önnel megy, akinek fájó hiányát minden bizonnyal csak részben fogja pótolni Broccolo atya – mondta végig a küldönc a megtanult szöveget, kivörösödött arccal egy szuszra.

– Mondja meg őméltóságának, a legnagyobb örömmel teszünk eleget a kérésének! Kérem, tolmácsolja hálás köszönetünk, amiért aggodalmaival és imáival osztozik utunk veszélyeiben. A pallót! – kiáltotta.

Mégis mit tehetnék? Ha az az ördögfattya ügyvéd két embert küld az alkirályra hivatkozva, nem utasíthatom vissza a kérését. Most már biztos, hogy Encisso gyanakszik, és ez a két ember bizonyosan még fejfájást fog okozni. De vajon mennyit tud, ha tud egyáltalán, Encisso? És honnan tudhatta meg a kihajózás idejét? Talán tényleg csak azért vannak itt, mert Hispaniolába küldi ezt a két embert. Talán, de jobb lesz velük vigyázni – őrlődött ezeken a kérdéseken magában Guerrero, miközben figyelte, ahogy a két új matróz csatlakozik a legénységéhez.

A pallót behúzták, a vitorlaköteleket megfeszítették, majd amint a hegyekből érkező hűvös reggeli szellő belekapott az ernyedten várakozó vitorlákba, a Brillante nehézkesen megmozdult.

– Irány észak-északkelet, vár ránk Hispaniola! – kiáltott oda a kapitány a kormányrúdnál várakozó két svájcinak, aztán Aguilar mellé állva szótlanul figyelte az egyre távolodó partot és az azon lelkesen integető Valdez őrmestert.

Negyedik fejezet

A hajó gyorsan siklott az óceánon. Vitorlái dagadtak a szélben, és az árbocról lelógó hosszú zászlók mint megannyi kígyó táncoltak mind ugyanabba az irányba. A mindössze hatvanöt láb hosszú Brillante kicsi volt ugyan, de erős, megbízható, és a tengerészek szerint a spanyol flotta egyik leggyorsabb hajója az Antillákon. A tatfedélzetén Guerrero mellett Aguilar állt szürke csuhájában, akit a kapitány másodtisztnek nevezett ki. A két férfi árgus szemekkel figyelte a szorgosan dolgozó matrózokat, akik mint az óramű, tökéletes szinkronban végezték munkájukat. A svájciak, termetüknél fogva a kormánylapáthoz lettek beosztva, melynek kötéllel való mozgatásához a legtöbb fizikai erő kellett. A főárboc kötélzetén majmok ügyességével másztak a matrózok, akik a háromszög alakú vitorlát igyekeztek a széliránynak megfelelően a legjobb pozícióba fordítani a kapitány szigorú tekintete előtt. A főárboc mellett, a hajó fedélzetének közepén kapott helyet a zsákokkal megrakott, partraszálláshoz használt csónak, melyet szorosan lekötöztek. A két új tengerész, akiktől a legénység többi tagja igyekezett távol tartani magát, a tatárbocon húzták fel a vitorlát aminek következtében a karavella mostmár teljes sebességgel szántotta a kék óceán vizét.

A matrózok félmeztelenül, a fejükön benedvesített kendővel próbáltak védekezni az iszonyú hőség ellen és a hajót irányban tartani. Két matróz a kötélnek nekifeszülve, egy csigán keresztül húzta a vitorlát jobb pozícióba, amíg harmadik társuk egy vödör tengervizet öntött a felhevült kötélre. Sorra csobbantak a kötelekre erősített vödrök a tengerbe, melyek tartalmát aztán magukra öntötték, így remélve egy kis felfrissülést az égető trópusi napsütésben.

A tatban lévő egyetlen kabin a kapitányé volt, melyet Aguilarral osztott meg. A hajó falához csapódó hullámok moraja és a kormánylapát nyikorgása lehetetlenné tette, hogy bárki is meghallja az odabent lévőket, ennek ellenére halkan, szinte sugdolózva beszéltek.

– Mikor akarod elmondani nekik? Az út Hispaniolába nem tart tovább nyolc-kilenc napnál. Azt mégsem mondhatjuk, hogy ilyen rövid úton eltévedtünk a tengeren. Ami azt illeti, aggódom Encisso két embere miatt is. Nyilvánvalóan kémkedni küldték őket.

– Nem kell aggódnod, atyám, Amete állandóan szemmel tartja őket. Ismerem mindkét akasztófavirágot. Luys, amelyiknek a testét tetoválások borítják, és Ochoa, a nagydarab tökkelütött. Két aljas gazember. Pár hónappal ezelőtt megerőszakoltak egy bennszülött lányt. Ha Balboán múlik, felkötteti mindkettőt, de Encisso jótállt értük. Mi mást tehetett volna a kormányzó? Nem akart szembekerülni az ügyvéddel, hát futni engedte őket – húzta el a száját hümmögve Guerrero. – Ami pedig a legénységet illeti, időben meg fogják tudni, hová tartunk. Egyelőre igyekezzünk elkerülni a többi spanyol hajót. Nem Hispaniolába tartunk, hanem elhajózunk Sevilla La Nuevába, majd onnan keletre tartva egyenesen San Juan Bautista szigetéig, ahol Caparrába érve feltöltjük a készleteinket. Az ottani kormányzót ismerem, Juan Ponce de León jó barátom. Balboával együtt, mellette szolgáltam Hispaniolában, amikor a tainók lázadását letörtük. Remek fickó, a nyakamat rá, hogy segíteni fog nekünk. Ha a Jóisten is megsegít, meglásd, hat hét múlva már Palosban leszünk.

– És a kincs?

– A legjobb helyen van, ne aggodalmaskodj. Ha kikötünk Palosban, átadom neked. De addig az a legjobb, ha csak én tudom, hol van. Mindenesetre te is figyelj Encisso embereire. Jól gyanítod, szerintem is kémkedni küldte őket az a kígyó, és ki tudja, még minek. A legjobb, ha a következő pár napban, amíg ki nem kötünk Caparrában, csak játsszuk a szerepünket. Elég lesz utána felfedni a kártyáinkat. Ha elhagytuk az Antillákat, már úgysem tehetnek semmit – egy hordóból vizet töltött két kupába, és az egyiket a szerzetes felé nyújtotta. – Inkább a magad mögött hagyott nyáj miatt kéne aggódnod. Broccolo atya nem olyan elnéző az indiánokkal, mint te.

– A domonkosok másképp gondolják Krisztus urunk igéjének terjesztését, mint mi ferencesek – sóhajtott egy mélyet Aguilar. – Ők azt vallják, hogy ahol nincs foganatja az áldásnak, ott csak az ütleg használ.

– Az Úr kutyái! – nevetett fel hangosan a kapitány. – De hamarosan visszatérünk, ne aggódj! Pár hónap és újra Veraguában leszünk. Te a kápolnádban, én meg a földemen! – emelte kupáját a szerzetes felé.

A nap a horizonton már eltűnni látszott, miközben vörös izzásba borította az eget, amikor az apró harang, amely a tat mellett volt felfüggesztve, háromszor megkondult, az estebédre hívást jelezve a hajón. Az emberek sorban álltak a szakács előtt, aki egy ládából füstölt halat osztott ki a matrózok között, és a vizeshordóból egy nagy merőkanállal vizet mért az emberek fából faragott poharaiba.

A fiatal Ettor kitűnt a matrózok közül megjelenésével. Sokkal inkább hasonlított egy nemesember gazdagságban nevelkedett fattyához mint egy nincstelen matrózhoz. Mindig mosolygott, ami látszani engedte hiánytalan fogsorát, amely a tengerészek között ritkaságszámba ment. Magasabb volt az átlagnál, de nem volt különösebben izmos alkatú, azonban annál inkább inasnak mondható, mivel a sokévi hajón töltött szolgálat keményre edzette. Felettesei elismerését számtalanszor kivívta már akár csatában mint katona, akár a hajón mint matróz. Don Balboa megbízható, fürge észjárású fiúként beszélt róla, és szép jövőt jósolt neki a kolóniákon, ám alacsony származása kétségkívül jókora hátrányt jelentett számára.

Az éjszaka közepén a ferences egy apró ládával a hóna alatt a fedélzetre lépett és a hajó orrába sétált. Kinyitotta a gondosan megmunkált faládát, és kellő óvatossággal kiemelte belőle a navigációhoz szükséges eszközöket. Ettor a kosárba volt beosztva, ahonnan kíváncsian figyelt, majd megkockáztatva a szigorú büntetést, melyet a posztjának elhagyása von maga után, lemászott, és a szerzetes mellé állva nézte, hogy az mit csinál. Aguilar már első találkozásukkor megkedvelte a nyílt tekintetű fiút, akit barátságosan üdvözölt.

– Csak az iránytűt tudom használni, de már sokszor láttam, ahogy a kapitány vagy az első tiszt használja ezeket – szólította meg a szerzetest, majd a szextánsra és az asztrolábiumra mutatott. – Jó lenne tudni, hogyan is működnek.

– Kolumbusz admirális azt mondta, hogy az iránytű mindig az igazságot keresi. Lehet éjszaka vagy nappal, vihar vagy szélcsend, az mindig az északi irányt fogja mutatni. De az iránytűvel csak azt tudjuk megmondani, merre van észak. Ahhoz, hogy megállapítsuk, pontosan hol járunk, már magasabb tudományra van szükségünk. Gyere közelebb! – invitálta maga mellé a szimpatikus fiút a ferences. – Ez a szextáns. Arra való, hogy meghatározzuk a szélességi fokot, ahol éppen tartózkodunk, ez pedig – vette másik kezébe a számokkal és a fiú számára ismeretlen jelekkel túlzsúfolt kör alakú, fényes rézből készült szerkezetet – az asztrolábium. Ismered-e a számokat?

– Igen, atyám. Az elmúlt években amióta a kormányzót szolgálom, megtanítottak számolni, és a betűk világát is ismerem valamennyire. A nevemet le tudom írni.

A szerzetes elmosolyodott látván, hogy az ifjú képességeihez mérten próbál megfelelni, és ez mindenképpen imponált neki, hiszen a legtöbb matrózt a lerészegedésen és a könnyen megkapható nőkön kívül semmi sem érdekelte. A hajó lassan himbálódzott a nyugodt óceánon, és az égbolt a milliónyi csillaggal olyan volt, mintha egy hatalmas lavór borult volna föléjük, amelyre apró lyukakat ütöttek. Lassan átnyújtotta a háromszög alakú szextánst a fiúnak.

– Emeld a szemedhez, és nézz keresztül a rövidebbik oldalán levő két kis gyűrűn, mintha egy muskétával vagy nyílpuskával céloznál! Fordulj arra, amerre a Sarkcsillag van, az bejelöli nekünk, merre van észak! Most a horizontról emeld fel egészen a tekinteted addig, amíg a Sarkcsillagot meg nem látod a két kis gyűrűn keresztül! Jól van, fiú, az ujjaddal fogd le a zsineget, amely a szextáns csúcsáról lóg! Most pedig olvasd le, mit mutat!

Ettor hosszasan nézte a háromszög lekerekített, hosszabbik oldalát, amelyre számok voltak vésve egytől egészen kilencvenig. A zsineg, melyet az ujjával lefogott, pont a tízes számon állt.

– Ez azt jelenti – szólalt meg a válla fellett a szerzetes, majd átvéve a szextánst, egy kendőbe csomagolta és gondosan visszatette a ládába –, hogy a tizedik szélességi fokon járunk.

– És hol van Hispaniola?

– Valahol a tizennyolcadik körül. Ha az Úristen kegyes hozzánk és nem kerülünk viharba, ezzel a széllel, ami most van, még nyolc nap az út. Ez pedig az asztrolábium, mellyel a helyi időt határozhatjuk meg a szélességi fok és a dátum ismeretében. Világíts nekem ezzel a gyertyával, kérlek. Ma január 17-e van, Szent Antal apát napja. Ha a belső lapot elforgatjuk, a dátum és a szélességi fok mentén, akkor tessék, látod? – mutatta a sárgarézből mívesen megmunkált műszert Ettornak. – A belső és külső tárcsa ahol keresztezik egymást, az megadja a pontos idejét jelenlegi helyzetünknek. Tessék, itt van. 23 óra 25 perc. Érdekes, ugye?

A szerzetes mindent feljegyzett egy papírlapra, amelyet gondosan összetekerve a ládába tett. Jóindulatúan megveregette a fiatal fiú vállát, és visszaindult a kabinjába. Mialatt Ettor a kötélzeten felfelé mászott, az járt a fejében, micsoda hihetetlen dolog a tudomány, és hálás volt Aguilarnak, hogy beavatta a navigációs eszközök ismeretébe. Mindeközben nem vette észre az árnyékban meghúzódó alakot, aki az elmúlt percekben gyűlölettel figyelte a hajó orrában történő eseményeket. Mint kígyó a zsákmányra, úgy szegezte tekintetét a kötélzeten lassan mászó alakra. Gyűlölte a külseje, a fiatalsága, jó kedélye és azon furcsa tulajdonsága miatt, hogy általában mindenki kedvelte az ifjú matrózt. Az árnyékban rejtőzve elhatározta, hogy amint lehetőség van rá, megleckézteti.

A legénység a hajnali fényben a reggelit jelző kongatás hangjára gyülekezni kezdett a tat körül, ahol Nicolao, a hajó andalúziai szakácsa már egy forró kondérból a fatányérokba merte a kását, melyet babból és árpából főzött. Az emberek szerették, mert mindig megtalálta a módját, hogy ízletesebbé varázsolja az amúgy spártai egyszerűségű ételt. Ha lehetősége volt rá, ananászt vagy más gyümölcsöt vágott bele. Újabban pedig a Veraguából hozott apró barna magokat megpirította, apróra őrölte, majd mézzel és vízzel keverve adta hozzá a kásához.

– Úgy egyétek, hogy ezekért a magokért egy fél hordó jófajta sert adtam az indián kicskének! – dicsekedett el Nicolao. – Ha otthon lennénk, ezt ízletes vaddisznóhússal tálalnám. A vaddisznót legjobb izzó parázson sokáig sütni, hogy a zsírja ne süljön ki belőle teljesen, és jó zamatos maradjon…

– Nem fognád be a pofádat?! – rivallt rá Lope, aki az egyik legjobb barátja volt, és a tányérját az orra alá dugta. – Ezt rakod elénk, és közben vaddisznópecsenyéről pofázol nekünk, hogy sülne ki a szemed!

A matrózok felnevettek a navarrai mímelt felháborodásán. Már megszokták, hogy Nicolao gondolatai mindig az ételek körül forogtak. Akár egy álló napon át képes volt pecsenyékről, sültekről, pástétomokról prédikálni. A sorban állva Ettor a hatalmasra nőtt Ametéval nevetett a rögtönzött előadáson, amikor egy vaskos kéz a vállánál megragadta és hátrataszította a fiút, aki az egyensúlyát elvesztve a hátsójára esett. Luys nézett le rá, akit Guerrero emberei apró malacszemei és orra furcsa formája miatt máris malacképűnek becéztek. Mellette állt Ochoa, aki vastag karjait a mellén keresztbefonva, szétvetett lábakkal tudatta a jelenlévőkkel, hogy bárkivel kiáll verekedni, aki őt vagy a barátját megsértik. Egy pillanatig teljes csend telepedett a fedélzetre, ahogy a matrózok a váratlan támadástól sóbálvánnyá váltak. Ettort mindenki kedvelte, nem úgy, mint a két új matrózt, akikről mindenki tudta, hogy a gyűlölt Encisso emberei. Luys a fiú fölé, állt és fenyegetően beszélni kezdett.

– Nem tudom, nálatok mi a szokás, de mifelénk egy ilyen taknyos képű kölyök nem állhat előrébb a sorban! Úgy is van, én mondom nektek. Különben is, te kis szaros, azt gondolod, jobb vagy nálam? Papokkal cseverészel, mint holmi szutykos kis kurva, és máris azt hiszed, többet érsz, mint én?

A többiek nem értették, mire céloz Luys, de Ettor tudatában volt, hogy a múlt éjjelről van szó, amikor Aguilar atya a navigáció rejtelmeibe beavatta. Ennek ellenére fogalma sem volt róla, miért kötöttek bele ilyen durván, de biztos volt benne, hogy nem a sorban állás miatt történt. Lassan feltápászkodott, és visszaindult a dühtől remegő orrcimpájú Luys mellett a helyére, mikor ellenfele újra megfogta a vállát, hogy hátrarántsa, azonban erre már nem volt ideje. Ettor a tengelye körül megperdült, és egy jókora balegyenest adott a disznóképűnek, aki a fedélzetén elhelyezett csónakon lévő zsákokra repült. A matrózok közül páran hangosan felnevettek, mások elismerően füttyentve meglapogatták a fiú hátát.

– Ezért megdöglesz! – hörögte összeszűkült szemekkel Luys, ahogy vérző orral kikecmergett a zsákok közül, és nadrágja övéből egy hosszú pengéjű kést húzott elő.

A többiek látva a tömzsi malacképű elszántságát, ösztönösen hátraléptek, így Ettor szemtől szembe került bosszúra szomjas ellenfelével. Jobb kezében a késsel először íves mozdulattal megvillantotta a pengét, majd a fiú bal oldala felé szúrt, aki villámgyorsan hátraugorva egy kis időt nyert támadójával szemben. A körülöttük állók, Ochoa kivételével, mind a fiút biztatták.