A SZERZŐNEK
A JAFFA KIADÓNÁL MEGJELENT
KORÁBBI KÖTETEI:

A harmónia mint döntés

Afrodiziákumok

Egységben önmagammal

Félelem nélkül

Hogyan ne sárkányosodjunk el?

Nemek igenje

Öngyógyító könyv

Tiszta szex

Új egyensúly

Szakrális új nő

© Soma Mamagésa, 2026

© Jaffa Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva.

Borítóterv Németh Károly Relatív

Szerkesztette Helfrich Judit

Felelő szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978 963 687 442 1

TARTALOM

I. Előszó

II. Mit jelent az idősödés a fizikális, érzelmi és mentális szinten?

III. Klimax, a negyedik vérmisztérium

IV. Életközép, ami nem válság, hanem átalakulási folyamat

V. Mi a szellem, a lélek, az érzelem – és mit adhatok magamnak ezeken a szinteken?

VI. Milyen gondolatok segítenek abban, hogy idősként is derűs maradjak?

VII. Amit a testemnek adok

VIII. A tudatosság teste – Összesítve: milyen egy átlagos napom?

IX. A varázslónő korszaka

X. Nagymamaság: a szeretet új dimenziója

XI. Az időskor lehetséges árnyékai

XII. Felkészülés a halálra

XIII. Megfigyelésnaplók mai reflexiókkal az átmeneti évekből

XIV. Végszó – ami még nem végrendelet, hiszen ez az egész csak játék

XV. A felhasznált és ajánlott irodalom

XVI. Köszönet

XVII. Csak mert ez a számom

I.
ELŐSZÓ

Minden szinten óriási változásban vagyunk, ezt már az üveg(szemű) tigris is látja, mondani sem kell. Én ezt (mint tipikus Ikrek…) duplán élem át, mert nemcsak a Földön, a makrokozmoszban, hanem a testemben, az életemben, a saját kis mikrokozmoszomban is ott van ez a hatalmas változás. Mindjárt hatvan vagyok, és most lettem nagymama, ami egy új korszak nyitánya az életemben. (És egy új szerelemé…)

Klasszul szeretnék megöregedni (száz fölötti évekig élni jó kondiban), megélni, hogy az unokámnak is lesz gyereke. Igen. Annyira szeretem a gyerekeimet, az unokámat (remélem, majd jön a többi is), a családomat, az életemet, az embereket, hogy szeretnék sokáig élni.

De nem akárhogy! Mert hiszem, sőt vallom, hogy nem az életet, hanem a minőségi életet kell a legtöbbre becsülni. Nem, nem, nem szeretnék az élethez mindenáron ragaszkodó, házsártos, szenvedésekkel teli, kiszolgáltatott öregasszony lenni! És szerintem erre tudatosan fel lehet készülni.

Tulajdonképpen nagyon jókor születtem, mert pont mire kezdő idős lettem, lett népszerű a longevity, vagyis az a tudomány és életmód, amely az idősödési folyamatok lassításával biztosítja a testi-lelki jóllétet.

Mivel az egész világ paradigmaváltásban van, kétség nem fér ahhoz, hogy a betegséghez–egészséghez és az idő múlásához való globális hozzáállás, gondolkodás is hatalmas változásban van. Ráadásul az életkor is egyre jobban kitolódik, úgyhogy ha jókor, jó időben (vagyis időben) jó dolgokat teszek (és eszem), valamint a test–lélek és a szellem szintjén megadom magamnak azt, amire valóban szükségem van, illetve el tudom engedni mindazt, amire nincs, akkor úgy remélem, hogy nagy esélyem van arra, hogy derűs dédnagymama legyek.

Persze ember tervez, Isten végez, és úgy gondolom, hogy többnyire még az is sors, amit szabad akaratnak vélek – de legalább törekszem. Próbálom megtenni, ami tőlem telik, értelemszerűen a saját szintemen, ritmusomban, egyéni léptékemben. (Másképp nem is lehet…)

Szóval ebben a könyvemben (ami sorrendben a tizenharmadik) arról írok, hogyan lehetek derűs idős. Már ez a cím is ringató és játékos: űs-ős… (Még ha nem is ütős.)

Most, amikor éppen írom a könyvem, karnyújtásnyira vagyok a hatvantól – vagyis kezdő idős vagyok. Kezdő derűs idős. (1966. május 29-én születtem.) Ahhoz, hogy haladó, sőt „profi” derűs idős legyek – matuzsálemi korig, ha Isten is úgy akarja… –, egészen biztos, hogy tudatosságra van szükségem. Ahogy már jelenleg is.

Bő húsz éve célul tűztem ki magam elé, hogy olyan idős nő szeretnék majd lenni, akiből sugárzik az élet- és emberszeretet. Akinek a puszta jelenléte örömöt és bizodalmat hoz. Bizodalmat abban, hogy nem kell félni az öregedéstől, sem a haláltól. Vagyis az élettől.

Akkor még nem gondoltam, hogy ez ilyen hamar itt lesz, hogy ennyire gyorsan elsuhan az élet. (Az is igaz, hogy egyre gyorsabban élünk, na de nemsokára indul a lassulás!)

Naplóíróként ötvenhárom éves koromban kezdtem el az öregedésem folyamatának (később az idő múlásának) a nyilvános megfigyelésnaplóját, amit most meg is osztok veled e kötet vége felé – hiszen ez egy folyamat. Ennek a könyvemnek a legfőbb célja, hogy segítsek szembenézni ezzel a természetes folyamattal (így jár az, aki nem hal meg idő előtt…), és hogy átadjam mindazt, ami nekem is adott és ad ahhoz, hogy derűs idős legyek és maradjak.

DERŰ. De jó kis szó ez!

A magyar nyelv értelmező szótárában ez áll róla:

derűs

melléknév -en, -ebb

1. Derült (1). Derűs ég, idő, táj. Ott fönn a derűs ég, | valami tiszta, fényes nagyszerűség. (Kosztolányi Dezső)

2. (átvitt értelemben) Zavartalan, belső nyugalommal telt, és vidámságra hajló <személy>.

Tehát ott van benne a belső béke és elégedettség állapota, „valami tiszta, fényes nagyszerűség”.

Mi lehet ennél többet adó, boldogabb állapot, mint hogy nem másra vágyom, mint ami van, és a jelenben tudok lenni? És hogy lehet ide eljutni, főleg napjainkban, amikor a világ épp omlik össze, és ez óriási feszültségeket generál?

No, ez érdekel engem! Átadom, amire így, kezdő derűs idősként, illetve önmagán sok éve dolgozó, tudatos emberként eddig rájöttem, és amit célul tűztem ki magam elé. Mert célkitűzések, célok nélkül biztos, hogy nem lehet napfényesen megöregedni – sőt még élni sem.

Nem vagyok szakember, csak kíváncsi és szorgalmas.

No meg már most derűs.

Úgyhogy végül is ezt a könyvet kortól függetlenül mindazoknak szeretettel ajánlom, akiket érdekel a derű és önmaguk ismerete, szeretete.

II.
MIT JELENT AZ IDŐSÖDÉS A FIZIKÁLIS, ÉRZELMI ÉS MENTÁLIS SZINTEN?

Istennőpózban (a talpak egymáshoz lapulnak) fekszem a jógamatracomon, és miközben a szívcsakrámat kopogtatom, arra gondolok, hogy annak ellenére elfogadom és szeretem magam, hogy mit mutatott tegnap az az alulról elindított videó, amit hirtelen megláttam, amikor az Instára akartam magamról felvételt készíteni.

Igen, így, tokásan, egyre inkább megereszkedő kötőszövettel is szeretem magam. Hiszen a szeretet feltétel nélküli – önmagam felé is. (Valójában a kötőszövetem állagának nincs is köze a szeretethez.)

Szóval, oké, szeretem magam, de nem szeretem, hogy elkezdett puhuló tokám lenni, és az sem jön be, hogy napról napra (na jó, hétről hétre, hónapról hónapra stb.) egyre inkább lefelé tendál az arcom. (Talán kevés az esti nyolc–tíz perces arcjóga? Ér egyáltalán valamit?)

Persze „ha nincs kanál” (ezt mondta Neónak a Mátrix 1.-ben az egyik csodagyerek, amikor először ment az Orákulumhoz), nincs öregedés sem. Hiszen minden energia, minden rezgés.

Csodálatos, hogy a tudomány eljutott oda, hogy bebizonyították: a testünk működése egy magasabb intelligencia vezérlése alatt áll, amelyet tudatnak vagy léleknek nevezünk. (Attól függ, honnan nézzük.) És ennek a tisztasága határozza meg a test egészségét.

Egyre több helyen látom, hallom az infót, hogy nincs benne a génjeinkben az öregedés, illetve hogy elvileg akár több száz évig is élhetünk. Az, hogy eddig úgy vélekedtünk, hogy egy nyolcvan-kilencven éves férfi vagy nő kripli öregember, csupán a kollektív hitrendszer eredménye. De közben azt látom, hogy akik erről beszélnek, azok is öregszenek: az új biológia szülőatyja, dr. Bruce Lipton és a nyugati világnak az andokbeli sámánok ősi tudását elhozó antropológus, Alberto Villoldo. „A világ legöregebb embere hétéves” – mondta egy előadásában az utóbbi.

Viszont egyre több helyen lehet arról olvasni, hogy a következő években a tudósok arra törekednek, hogy biztonságos és hatékony módszereket dolgozzanak ki az emberi sejtek fiatalítására. Valószínű, hogy már a közeljövőben képes lesz az orvostudomány lassítani, sőt visszafordítani az öregedési folyamatokat.

Abban biztos vagyok, hogy nagyon sokat számít az idősödéshez való hozzáállás. Száz éve (főleg vidéken) egy negyvenéves nő már idős asszonynak számított. Gorkijnak az 1906-ban írt Az anya című könyvében a főhős ennyi idősen fejkendős NÉNI.

A kitolódott életkor, javuló életszínvonal miatt a mai negyven a régi harminc, vagyis fiatal középkorú.

Én most, 2026-ban töltöm be a hatvanat – akkor ez a régi negyvenöt-ötvennek számít? A számok szerint az még csak középkor, de hatvanévesen voltaképp már kezdő idősként tekinthetek magamra. És ezt csak fokozza, hogy ez év elején (tehát pont a hatvanadik évemben), január óta nagymama is vagyok. (Ez életem egyik legnagyobb ajándéka, legfényesebb pontja, sőt univerzuma. Egy új szerelem!) Egy fiatalos nagymama, akiben ott ragyog az örök gyerek. Tehát belül kortalan vagyok. Akkor meg a többivel nem kell foglalkozni!

Rá lehet csapni az ajtót erre az egész öregedés témára! Nem kell vele foglalkozni, hiszen semmihez nincs köze, ami igazán fontos.

Közben mégis annyi minden megváltozott, és belül még inkább, mint kívül.

És ehhez viszont van köze a kornak – és a mögötte lévő sok-sok tapasztalatnak.

No de mit is jelent az idősödés? Nézzük, sorban, a különféle síkokon, szinteken!

A fizikális szint a legláthatóbb, épp emiatt a jelenlegi anyagba süppedtségből való felemelkedés időszakában ezen még mindig túl nagy a hangsúly.

Hogy mit jelent az, hogy „az anyagba süppedtségből való felemelkedés időszakában” vagyunk? Legutóbbi könyvemben, a 2022-ben megjelent Szakrális új nő című munkámban erről részletesen írtam, úgyhogy most nagyon röviden idézek belőle.

„Hatalmas változásban, paradigmaváltásban vagyunk, helyi és globális szinten egyaránt. Új nő, új férfi, új ember, új világ van születőben.

Egy új korszaknak vagyunk a hírnökei, első fecskéi, és tudjuk, valljuk, hogy megújhodott gondolkodásra van szükség ahhoz, hogy megteremtsük az új egyensúlyt. (Hiszen az egyensúlyi állapot maga az egészség, a béke, a harmónia.) A felébredés már sokakban megtörtént, a folyamat már zajlik: régi, lehúzó hitrendszerek, minták lebontása vár ránk, hogy helyet adjunk az ÚJNAK. Az újnak, az igaznak, az új egyensúlyra törekvőnek, megtartva mindazt, amire valóban szükség van. (Az Ujegyensuly.hu oldalam is ezt a célt szolgálja.)

Leértünk az anyagba süppedtség legaljára, az ateista, materialista, anyaghívő, szellemtelen időszaknak vége van! Aki továbbra is ebben marad, ragad, azt lehúzza az anyag, a drága, szent anyag, amit ha szellemivel töltünk meg, Földanya csókol minket homlokon.

Bomlik le a régi világ, és születik egy új, mérföldes csizmák időszaka ez, gyorsított felnövésben vagyunk benne.

Első fecskék vagyunk, szűz hóba taposunk, egyre többen olyan életet rakunk magunk elé, amire mintánk sem volt. És olyan időskort, amit még egy-két generációval ezelőtt sem tudtak volna elképzelni az őseink. (Bár úttörők és kivételek mindig voltak, vannak és lesznek.)”

Tehát egészen mást jelentett az idősödés kétszáz, száz, ötven, de még húsz éve is, mint most.

Én az „öregedés” szó helyett optimálisabbnak tartom az „idősödés” kifejezést, ugyanis az sokkal tényszerűbb. Az öregedéshez nagyon sok negatív és fájdalmas dolog kapcsolódik tudattalanul is. Ennek ellenére van, amikor érdemes meglátni, sőt akár ki is mondani, hogy az illető megöregedett.

Szóval, ott tartottam, hogy korunkban túl nagy hangsúly esik a külsőségekre. Nézzük, mit is jelent az idősödés a fizikális szinten! Beütöttem a keresőbe, hogy „idősödés jelei”, és általánosságban ezek az információk jöttek ki.

A kor előrehaladtával számos látható testi változás következik be:

•A bőr elvékonyodik, ráncosodik, ereszkedik, petyhüdtté válik.

•Megjelenhet a bőrszárazság, pigmentfoltok, hegek, egyre jellemzőbb lehet a cellulit (narancsbőr).

•A haj megritkul, megőszül.

•Csökken a testmagasság.

•A mozgásszervek és az ízületek kopnak, az izmok gyengülnek, a teherbírás csökken.

•A csontritkulás akár kisebb ütések esetén is csonttöréssel járhat.

•Jellemzőek az emésztési problémák, lassul az anyagcsere, székrekedés jelentkezik.

De számos változás következik be a belső szervek működésében is:

•Hetvenöt éves korra már felére esik vissza a tüdő vitálkapacitása.

•Jelentős mértékben csökken a veseműködés is, ahogy a szívizom tömege és teljesítőképessége is.

•Romlik a szaglás. A tompuló szaglást az orrban lévő szaglóhám sorvadása és átalakulása okozza.

•Csökken az ízérzékelés. Az ízlelőbimbók száma kétszázötven helyett időskorra kb. százra mérséklődik.

•Romlik a tápanyagok felszívódásának a hatékonysága, a fehérjék hasznosulása.

•Az izmok tömege és ereje is csökken – ezt szarkopéniának nevezik. (Elég SZARkasztikus…)

Az öregedés az egyének biológiai és pszichológiai jellemzőinek az időbeli változása, amelyet a belső (genetikai) és külső (környezeti) tényezők kölcsönhatása okoz – az Egészségügyi Világszervezet (WHO) definíciója szerint. Tehát a folyamat során fizikális, mentális és szociális változásokon megyünk keresztül – ugyanakkor hangsúlyozzák, hogy ez nem egyenlő a hanyatlással, bár gyakran kíséri a fizikális és mentális képességek csökkenése.

Most, hogy ilyen hatalmas változásban vagyunk, az életkor is egyre jobban kitolódik. Az időskort a WHO (Egészségügyi Világszervezet) az alábbi életkori szakaszokra osztja:

•50–60 év: az áthajlás kora

•60–75 év: az idősödés kora (mondom: kezdő idősödő vagyok…)

•75–90 év: időskor

•90 fölött: aggkor

•100 év felett: matuzsálemi kor

Bevallom, bármennyire tudom, hogy az életkor csak egy szám, valahol jólesik, hogy a nemzetközi felosztás szerint az időskor csak a hetvenötödik év felett kezdődik. No de ahogy Abraham Lincoln mondta állítólag: „Nem az a fontos, hogy mennyi év volt az életedben, hanem hogy mennyi élet volt az éveidben.”

Ami a legriasztóbb az idősödés fizikális jellemzői közül, az a szenvedés (fájdalmak) és a magatehetetlenség miatti kiszolgáltatottság. Úgy vélem, jellemzően leginkább ezek miatt élnek félelmek, rossz érzések az emberekben az öregedéssel kapcsolatosan.

És ha ehhez még párosul a gonoszság, zsarnokság, erőszakosság, narcisztikus személyiségzavar, a mások figyelmére való folyamatos éhség és az ebből fakadó játszmák, az valóban maga a földi pokol. Aki eljut ide, az nyilvánvalóan annyira beszűkült, és annyira fél, hogy nem lát rá önmagára. Valójában minden szenvedő embernek segítségre lenne szüksége.

És itt már át is csaptam a következő témára, vagyis hogy mit jelent az idősödés a tudat szintjén. Tulajdonképpen az egész életünket az határozza meg, hogy mennyire vagyunk tudatosak. De mi az, hogy „tudatosnak lenni”? Az, hogy tudatában vagyok annak, amit teszek. Nem az ösztöneim, a pillanatnyi indulataim irányítanak, hanem a saját tudatos döntéseim. A tudatosság szándékos cselekvést jelent, illetve amikor eldöntjük, hogy mire irányítjuk a figyelmünket. Vagyis jelen vagyunk az adott helyzetben. Ám amint ezt tudatosítjuk, már megfigyelőkké váltunk. Amikor teljesen jelen vagyunk, olyankor nem gondolkodunk, és flow-ban vagyunk. Ha a tudatosságnak azon állapotába kerülünk, hogy megfigyeljük magunkat, és megértjük, hogy tudatosak vagyunk, akkor igazából kívülről szemléljük a dolgokat. Ennek már van neve is: metakogníció.

A metakogníció tulajdonképpen a gondolkodásról való gondolkodás. Minél inkább ismerjük a külső és belső világunkat, annál pontosabban képben vagyunk a tudatosságunkkal, a döntések következményeivel kapcsolatban.

Az, hogy mit tapasztalunk a világból, ebből a szubjektív valóságból, pszichológiai szempontból attól függ, hogy mennyire vagyunk érett személyiségek, vagy spirituális megközelítésből élve: milyen tudatszinten, milyen rezgésen éljük az életünket.

Hogy miért írtam azt, hogy „szubjektív valóság”? A modern kozmológiai kutatások szerint teljes univerzumunknak mindössze 4 százaléka anyag (és ebben benne vannak a közeli és távoli galaxisok, csillagok, bolygók, gáz, por, élőlények), a fennmaradó részt a láthatatlan sötét anyag (kb. 22-23 százalék) és a rejtélyes sötét energia (kb. 73-74 százalék) alkotja, amelyek alapjaiban határozzák meg a világegyetem szerkezetét és tágulását.

Vagyis ezt az anyagi világot javarészt energia alkotja – ahogy azt már a Star Warsban is hallhattuk: „Az energia mindent körülvesz és áthatol. Ott van benned és a téged körülvevő világ között is.”

Einstein egyenlete alapján az anyag és az energia egyenértékű. Minden részecske rezgésben van, és energiát hordoz, így a fizikális világunkat folyamatosan áthatja a láthatatlan energia (E = mc2).

Vagyis minden energiához tömeg, és minden tömeghez energia tartozik.

Tehát az, hogy ebben a szinte anyagtalan szubjektív valóságban mit és hogyan látunk, érzékelünk, élünk meg, a saját szűrőnktől, tudatosságunktól függ. Az emberiség nagy többsége feltehetően még alszik, bele van süppedve az anyagba, az egóba, és a szenvedéseiért mást okol. Valójában az egész életünket az határozza meg, hogy mennyire vagyunk érett személyiségek, vagy spirituális megközelítéssel élve: milyen tudatszinten, milyen rezgésen éljük az életünket. (Erről később még írok dr. David R. Hawkins tudattérképe kapcsán.) És ez főleg az idősebb éveinkben fog megmutatkozni, amikor már gyengül a test, és csökkennek a magunk elé tett feladatok. Amikor a végére nem marad más, mint szembenézni önmagunkkal. (Aki nem képes erre, az a demenciába vagy egyéb mentális vagy pszichés betegségbe „menekül”.)

Szóval ahhoz, hogy derűs idősek legyünk – sőt ahhoz, hogy alapvetően derűs felnőttek legyünk –, nagyon sokat ad, ha érett személyiségek vagyunk. A személyiség az énünk legkülső burka, a persona (vagyis a maszk), a mindennapi életben ez nagyon meghatározó. Ebben a témában nekem Allportnak az érett személyiség kritériumairól írt munkája adott a legtöbbet.

Gordon Willard Allport (1897–1967) amerikai szociológus és szociálpszichológus, a személyiségelméleti kutatások első, legjelentősebb képviselője a pszichoanalitikus és a behaviorista lélektan határozott ellenzője volt. Ő a következőkkel jellemezte az érett személyiséget:

1.A problémára legyen hangolva, azaz ne másoktól várjon segítséget, és ne akarjon a helyzetből ki- vagy elmenekülni, hanem lássa meg, álljon bele, igyekezzen azt hárítás és illúziógyártás helyett megoldani.

2.Szilárd szokásokkal rendelkezik, amelyekre építhet, és ami eredményes alkalmazkodást biztosít számára.

3.Képes arra, hogy ösztönimpulzusait számára örömöt adóan és szorongásmentesen kielégítse, azaz harmonikusan egyensúlyoz a vágyai és a felettes én kontrollja (a közösség érdekei és elvárásai) között.

4.Megvan benne a motívumok és viselkedésminták változatos, differenciált készlete és összeszervezettsége, így aztán akár spontán is van miből választania.

5.Sokoldalú érdeklődés és sokféle tevékenység jellemzi. Az egyoldalú, „beszűkült” ember mint személyiségminta nem ideális, még akkor sem, ha magas sport- vagy munkateljesítményre, például tudományos tevékenységre vagy művészetre szűkült be. A hosszú távú harmonikus élethez optimális a sokoldalúság. Ebből fakad, hogy olyan munkát választ, amit szeret, és amihez valóban ért.

6.Kitágult idődimenzió jellemzi, azaz képes a jelen tevékenységét a múlt és a jövő szemszögéből is látni, azzal összefüggésbe hozni. Vagyis az érett személyiség igyekszik magát a nagy egészben is látni.

7.Interdependencia, azaz a személyiség alrendszereinek az egymástól független működése jellemzi. Az érett személyiség képes arra, hogy például a munkahelyi kudarcát vagy feszültségét ne tolja át a családjára vagy más emberekre. Tud disztingválni, szétválasztani.

8.Realitásérzéke, helyes valóságérzése, jó kapcsolata van a valósággal. Az érett személyiségre jellemző, hogy nem csatornázza át az indulatait másokra, és nem a társadalmi sztereotípiák alapján ítéli meg a másik embert. A realitáshoz való „jó viszony” abban is megnyilvánul, hogy nem fél az ismeretlentől, nem keresi görcsösen a biztonságot, hiszen az saját magában rejlik.

9.Belső kontroll jellemzi: jól működő, nem infantilis (vagyis nem a sérült belső gyermekből vezérelt) attitűdje, hanem a reális énképhez igazodó lelkiismerete van.

10.Reális önértékelése folytán tisztában van önmagával, az identitásával, jellemzőivel. Önismerettel rendelkező, önmagát elfogadó felnőtt.

11.Képes az intimitásra, ez fontos is neki, hiszen ebben lehet „feloldódni”, kontroll nélkül önmagunkat adni.

12.Reálisan ítéli meg a teljesítőképességét, produktivitását.

13.Életigenlő, természet- és emberszerető.

14.Jól szabályozza a motívumait, megfelelő az önkontrollja.

15.A közösség normáit interiorizálta, vagyis beépítette. (Így azok ösztönösen, tudattalanul irányítják a viselkedését, mintha mindig is a sajátjai lettek volna, nem pedig külső elvárások. Azaz a külső belsővé vált.)

16.Nem agresszív, és magas a frusztrációtoleranciája.

17.Képes a spontaneitásra, arra, hogy az elvárásoktól és a konvencióktól függetlenítse magát.

18.Megéli a belső szabadságot – önazonos tud maradni akkor is, ha a családjának vagy a környezetének ez nem tetszik. (Értelemszerűen úgy, hogy ezzel másoknak nem árt.)

19.Saját véleménye és értékrendje van, képes a kultúrától és a környezettől való függetlenségre.

20.Képes az élmények mindig friss értékelésére.

21.Szociális érzületű, együttérző.

22.Demokratikus jellemstruktúra jellemzi. Látja és elfogadja a kulturális különbségeket. Saját kultúrkörünk alapvetően demokratikus alapelvekre épül, mely a kölcsönös elfogadás, együttműködés, egyenrangúság alapértékeit vallja. Az érett személyiség része a saját kultúrkörünkben a demokratikus szemlélet és az ennek megfelelő társadalmi aktivitás is.

23.Etikus, vagyis különbséget tud tenni jó és rossz, helyes és helytelen, tisztességes és tisztességtelen között. Felelősséget vállal a tetteiért és azok következményeiért. A felnőtt, érett személyiség képes uralkodni magán és leginkább a vágyain, valamint tekintetbe veszi, hogy a tettei hatással vannak a környezetére, még ha ő nem is akart rossz szándékkal eljárni.

24.A humornak jellemzően azt a fajtáját szereti, amely nem annyira mások megtréfálásából, kigúnyolásából fakad, hanem inkább a helyzetekből adódik, és többnyire megismételhetetlen.

Nos… ezek alapján bátran kijelenthetem, amit már évtizedek óta mondogatok: nagyon kevés a nagykorúak között a felnőtt. Sok-sok idős (alvó) gyermekember vesz minket körbe, és jól van ez így.

Amikor még fiatalabb voltam, sokáig azt hittem, lehet sürgetni az ébredést, de rá kellett, hogy jöjjek: a legtöbb, amit ez ügyben tehetek, ha példát mutatok és együttérzek. Hiszen mindannyian mindig azt tesszük, amire képesek vagyunk.

Most van a globális felébredés ideje, az emberek körülbelül 80 százaléka több mint 80 százalékban nem a saját életét éli. Ez azt jelenti, hogy közel 20 százalékban már nem a hozott mintáiknak, programjaiknak köszönhetik azt, amiben vannak, élnek, hanem saját maguknak. Következésképp rengeteg ember van, „akinek a szabad akarata nem több, mint hogy piros vagy sárga pulóvert vesz fel aznap” (Adamus Saint-Germain). Tehát ebben a 80 százalékban benne vannak azok is, akik még teljesen alszanak és sodródnak, és azok is, akik már évek, évtizedek óta ébredeznek, és tudatosan bontják le mindazt, ami nem az övék. És azt kell hogy mondjam, ez nagyszerű, hogy ilyen gyorsan eljutottunk ide! „Mérföldes csizmák időszakában vagyunk, gyorsított felnövésben” – szokta mondogatni Kiss József Zsolt asztrológus barátom. Úgyhogy egyre többen ébrednek, és egyre többen éljük napról napra a saját életünket, és válunk érett felnőtté.

Ezt a nagyszerű allporti elméletet a következőkkel egészítem ki.

Szerintem már az is az érett felnőttség kategóriájába sorolható, ha képesek vagyunk önreflektívek lenni, azaz meglátni magunkat kívülről, hogy például most megint lecsúsztam a „sérült kislány, kisfiú” üzemmódomba, úgyhogy indulatos voltam, vagy éppen irigy, vagy agresszív, vagy belementem valamilyen játszmába, áttoltam, kivetítettem, ködösítettem, és így tovább, és ezek után képes vagyok azt mondani, hogy sajnálom.

Nyilván az első, amit ezzel a huszonnégy pontos (többnyire saját szavaimmal fogalmazott) listával tettem, teszek bő húsz éve, hogy végiggondolom, én hányadán állok ezekkel a kritériumokkal.

Így, kezdő idősként, hatvanévesen azt kell hogy írjam magamról, hogy nekem leginkább a 7. pontban van még mit fejlődnöm. Vagyis abban, hogy a kellemetlen megéléseimet ne toljam át a környezetemre, leginkább a férjemre, mert többnyire rajta csattannak a dolgok. (Szoktam is neki mondani, hogy ezt vegye megtiszteltetésnek és a bizalom egyik jelének, mert ilyet idegenekkel vagy haverokkal biztos nem engednék meg magamnak.)

Szóval az én szememben az is érett személyiség, aki ha az adott ponton megcsúszik, erre rálát, és igyekszik jóvátenni a hibáját. Vagyis képes az önreflexióra, belátásra. (A környezetemben van olyan nyolcvanöt éves, aki ha rávilágítunk bármely hibájára, azonnal sértett kisgyermekké válik, hárít és támad.)

Tehát jöjjön még néhány pont ehhez a nagyszerű listához:

25.Az érett személyiség nem egóból, hanem szívből dönt. Ebben benne van az, hogy nem akar megfelelni, nem verseng, képes az önvalójához kapcsolódni. (Jung ezt hívta Selbstnek, mélyénnek, mélymagnak, önvalónak, avagy a mi szakrális magyar nyelvünkön önMAGunknak.) Hiszen „Jól csak a szívével lát az ember. Ami igazán lényeges, az a szemnek láthatatlan” (Antoine de Saint-Exupéry).

26.Tudja, hogy minden ember a saját tükre, tehát ha bárki indulatot vált ki belőle, tudatosítja, hogy ideje szembenézni a saját árnyékaival. (Az árnyékról hosszabban írok a Szakrális új nő könyvemben.) Azaz tudja, éli, amit gyermekkorunkban mondogattunk is: „aki mondja másnak, az mondja magának”.

27.Megéli és folyamatosan fejleszti a kreativitását, hiszen tisztában van vele, hogy az élet valójában egy színház, egy játszótér, és Homo ludensszé, vagyis játékos emberré kíván válni.

28.Kapcsolódik a transzcendentálishoz, képes túllépni a fizikális test és az elme korlátain, hogy egy mélyebb valóságban, tudatállapotban megtapasztalja az énhatárok feloldódását, a mindenséggel való egység állapotát, az ürességet, amelyben a minden és a semmi összeér. (De ez már nem a személyiség szintje, hanem a mélyben lévő önvaló: a mag.)

Aki így él, aki érett felnőttként idősödik vagy öregszik meg (és lesz matuzsálem), annak az évek egyre több jót adnak. Viszont ha nem dolgozta fel a múltja különféle szintekről hozott sérüléseit, és még bele is ragadt az anyagba (materialista)… huhhh… akkor kemény lesz megöregedni. És nemcsak neki, hanem a környezetének is. Na, ez az igazán félelmetes és taszító az öregedésben!

Ezért írtam fentebb, hogy az egész életünket az határozza meg, mennyire vagyunk tudatos és érett személyiségek, és ez leginkább az öregkorban derül ki.

Ha nem értünk meg, akkor az öregedés mentális tünetei lehetnek még a következők is:

•depresszió,

•szorongás,

•ingerlékenység,

•apátia,

•kognitív hanyatlás,

•kritikusság, intrikusság,

•énszűkület (egészen a paranoiáig).

Ezek kiválthatják az alábbi szociális tüneteket:

•szociális izoláció,

•magányosság,

•szociális fóbiák.

A demencia kialakulásának a legfőbb oka a saját tapasztalataim szerint (több demenssel kapcsolódtam, közeli családtagként is, éveken át) az, hogy van egy pont, amikor a lélek már nem bírja el mindazt az elfojtást vagy elhallgatást, ki nem mondott sérelmet, fájdalmat, avagy hazugságot, ami benne van, és a „pallója” beszakad. Így az illető tudattalanul inkább választja a „nem értek semmit, nem tudok semmit” állapotát, mert akkor végképp elfogadható, hogy nem tud szembenézni azzal, amivel valójában már régóta vágyott a lelke.

Tulajdonképpen ez egyfajta konfliktuskerülésből fakadó kimenekülés. Egész életében meg akart felelni.

Erről eszembe jut annak a hospice-os nővérkének a könyve (Bronnie Ware: Életkönyv), aki harminc éven át gyűjtötte a halál kapujában állók legfontosabb utolsó gondolatait, és az egyik legjellemzőbb konzekvencia az volt, hogy azt mondták a haldoklók: sajnálják, hogy egész életükben mindig meg akartak valakinek felelni.

Szóval amikor nem történik meg az önmagunknak és a másoknak való igazi, mély megbocsátás (no de erről majd a halálra való felkészülésről szóló fejezetben írok bővebben), akkor abba így vagy úgy belebetegszik, illetve belehülyül az ember.

Tehát – még egyszer leírom – az, hogy kit milyen mentális és érzelmi betegségek jellemeznek idős korában, attól függ, hogyan élt, milyen mélységben dolgozta meg önmagát, a múltját, mennyire nőtt fel.

És egyébként még egy érett személyiségű, bölcs idősnél is jelentkezhetnek a mentális tünetek: memóriazavarok, koncentrációs nehézségek, hangulati ingadozások.

Mennyire büszke voltam fiatalon a memóriámra! Tizennyolc éves koromtól huszonegyig minden évben kétszáz verset és tizenöt monológrészletet vittem a Színművészeti Főiskola felvételijére. Könnyedén tanultam az idegen szavakat, szivacsként működött az agyam. Most egyre nehezebb egy új dalszöveget vagy angol szavakat memorizálnom, úgyhogy amiképpen a bicepsz- és combizomgyakorlataimat, úgy a memóriatrenírozást is mindennap csinálom, hiszen „if you don’t use it, you lose it” (ha nem csinálod, elveszíted).

Ahogy már említettem, ötvenhárom évesen kezdtem el írni az öregedésem folyamatának a megfigyelési naplóját, abban mindezt részletesen lejegyeztem, a könyv végén meg is találod a naplóbejegyzésemet, de itt is muszáj kiragadnom egy részletet belőle a gondolatmenet kifejtése érdekében:

„No de nézzük, a külsőn kívül mi mindenben nyilvánulhat meg az idő múlása!

•Irányultság a hétköznapokban. Mi minden érdekel?

•Önmagamhoz és az embertársaimhoz való viszonyulás.

•Identitástudat.

•Testérzet. (Beleértve a betegségeket és az ízületeket is.)

•Prioritásfelállítás és nemet mondani tudás.

•Libidó és energiaszint.

•Hormonális változások.

•Alvásminőség.

•A memória és a tanulási képességek változása.

•Az érzékszervek érzékenysége és annak változása.

•Új szokások.

•Játékosság.”

Merthogy ezek mind-mind fontos útjelzői az idősödéshez való hozzáállásunknak, illetve az idős évek megélésének.

A másik szempont, amit említettem, hogy meghatározza az életünk milyenségét, minőségét – és minél inkább haladunk előre a korral, annál erősebben –, az, hogy milyen rezgésen élünk. Ez egy spirituális nézőpont, ami egyre népszerűbb. Hála érte sokaknak, például dr. David R. Hawkinsnak is, aki 1994-ben megírta a Power vs. Force (magyarul: Erő kontra erő) című könyvét, amelyben benne van a tudat térképe. Hawkins részletesen ír a tudatosság különböző szintjeiről, és a következő sorrendben határozza meg ezeket: szégyen, bűntudat, fásultság, bánat, félelem, vágyakozás, harag, büszkeség, bátorság, pártatlanság, hajlandóság, elfogadás, észszerűség, szeretet, öröm, béke és végül megvilágosodás. Az osztályozása segít eligazodnunk, hogy hol is helyezkedünk el ezen a lépcsőn, de nemcsak egyéni, hanem társadalmi szinten, országos szinten vagy épp a teljes emberiség szintjén.

Persze ez is csak egy szempont, amiből sok van – behozhattam volna Ken Wilbernek, az integrálpszichológia létrehozójának a tudatszintelméletét is.

Ám ha mindezt nagyon-nagyon leegyszerűsítem, akkor azt mondom, hogy a legfontosabb, ami az életünk végére még inkább domináns lesz, az, hogy mennyire tudunk szeretni. Magunkat, egymást, az életet.

Eszembe jutott Feri bácsi a hegyről, aki az egyik Balaton-felvidéki faluban élt. (Róla már írtam az Öngyógyító könyvemben is.) Végtelenül egyszerű, nyolc általánost végzett ember volt, aki soha nem hagyta el az országot, még a környéket is ritkán. Azt mondta: „Minek menni, amikor itt a legszebb?” (Mondjuk, valóban elképesztő szépségű a Balaton-felvidék, és ő annak is egy olyan pontján lakott, ahonnan az összes tanúhegy és a Balaton is látható.) Igen szerényen élt, mégis elégedett volt, többször mondta is: „Mindenem megvan, ami kell”, és ragyogott belőle az élet- és emberszeretet. Mindenki szerette őt, és sok helyen behívták egy-egy pohár borra, amit igencsak kedvelt – de részeg soha nem volt. Az öröm és belső béke rezgésén egyensúlyozott, ez igen magas rezgés – közvetlenül a megvilágosodás előtti tudatállapot. Azok, akik ennyire benne élnek a természetben, képesek úgy bölcsülni, ami példaértékű.

Szóval egyre inkább látom, élem, hogy nem az évek száma a lényeg, hanem hogy mennyire vagyunk békében magunkkal és a világgal.

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Barlow – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License