Pogátsa Zoltán

A globális elit

Kossuth Kiadó

Tartalom

KIKBŐL ÁLL A GLOBÁLIS GAZDASÁGI ELIT?

A jótékonykodók

Az offshore világa

A profit forrása: verseny vagy monopólium?

AZ ANGOLSZÁSZ VILÁG

Médiamogulok: a Maxwell–Murdoch vetélkedés

A Trump–Kushner-klán

A Koch fivérek

Soros György

Big Tech: Gates, Zuckerberg, Thiel

Big Pharma: Fauci doktor és a vuhani koronavírus-labor esete

FRANCIAORSZÁG

A Bettencourt-affér

NÉMETORSZÁG

A Deutsche Bank

A VATIKÁN

GÖRÖGORSZÁG

A hajómágnások: Arisztotelisz Onasszisz és Sztavrosz Niarkhosz

OROSZORSZÁG

Az oligarchák: Berezovszkij, Abramovics, Hodorkovszkij, a Reuben testvérek és a Csernoj testvérek

Az orosz maffia

DÉL-AFRIKA

AZ ARAB VILÁG

Mohamed bin Szalmán

Dzsamál Hasogdzsi

Adnan Hasogdzsi

Mohamed al-Fajed

Marc Rich

Csalók és Bűnözők Nemzetközi Bankja

A TÁVOL-KELET

Dél-Korea: a Samsung, a Hyundai és a Daewoo

A városállamok tájkunjai: Szingapúr, Hongkong és Makaó

Alibaba: Miért pont Jack Ma?

A kínai elit a globális elitben, a globális elit Kínában

Japán: Szon Maszajosi

KONKLÚZIÓ: MILYEN HÁT A GLOBÁLIS ELIT?

IRODALOMJEGYZÉK

Impresszum

„A pénzszerző életforma
mindig bizonyos kényszert ró az emberre,
s a gazdagság nyilván nem lehet a keresett jó,
mert csak arra való, hogy felhasználjuk,
s nem önmagáért, hanem másért van.”

Arisztotelész: Nikomakhoszi etika

(Szabó Miklós fordítása)

„Választanunk kell: Vagy demokráciánk lesz,

vagy vagyon kevesek kezében,

de a kettő együtt nem fog menni.”

Louis Brandeis,

az USA Legfelsőbb Bíróságának bírája,

a trösztök és monopóliumok elleni küzdelem bajnoka

KIKBŐL ÁLL
A GLOBÁLIS GAZDASÁGI ELIT?

Nem helyes hangulatot szítani „a gazdagok” ellen! – nyilatkozta Kornai János, a közelmúltban elhunyt világhírű közgazdász egy interjúban,{1} melynek témája Thomas Piketty globális bestsellerje, A tőke a 21. században.{2} A francia közgazdász elképesztő bőségű adatállomány elemzésére támaszkodva mutatja ki, hogy a jóléti államok leépítésével a hetvenes évektől a kapitalizmus visszatért a 19. századi, brutális korszakának jellegzetességeihez: a drámai egyenlőtlenségekhez és a kritikusan alacsony társadalmi mobilitáshoz. Bebizonyítja, hogy bizony jóléti újraelosztásra van szükség ahhoz, hogy a kapitalizmust minimálisan is igazságos társadalmi berendezkedésnek tekinthessük. Ennek hiányában egy igazságtalan rendszerről beszélhetünk csak, ahol messze nem lehet bárkiből bármi, hanem – Piketty kifejezésével élve – a szupergazdagok adják tovább a vagyon túlnyomó részét öröklés útján.

Pár éve az Oxfam nevű, a globális szegénység felszámolásával foglalkozó nemzetközi civil szervezet sokkolta a világot azzal a kutatási eredménnyel, hogy mindösszesen hatvankét milliárdosnak akkora vagyona van, mint az emberiség szegényebbik felének, 3,6 milliárd embernek. Aztán a következő jelentésükben azt találták, hogy már csak kilenc ilyen gazdag emberre volt ehhez szükség, a 2017 elején publikált jelentés szerint pedig már csak nyolcra.{3} Egyetlen minibuszban elférne a világ vagyonának java része.

Kornai viszont nem egyszerűen csak helytelennek, hanem kifejezetten veszélyesnek gondolta Piketty írását. A magyar tudós hatalmas utat járt be életpályája során, amíg az 1950-es évek kommunista újságírójából a neoliberális{4} kapitalizmus reflektálatlan védelmezőjévé vált. Munkásságának legértékesebb része magához a kiábránduláshoz kötődik, világszerte ismertté vált a tervutasításos gazdaságról alkotott jogos kritikája, benne az olyan fogalmakkal, mint a hiánygazdaság vagy a puha költségvetési korlát. Ugyanakkor Kornai eltávolodása a szovjet típusú rendszerektől sajnos egyben a kapitalizmus kritikátlan hívévé is tette, ami egyáltalán nem szükségszerű. Márpedig mára már könyvtárnyi irodalma van a kapitalizmus gazdasági, szociális és fenntarthatósági kritikáinak, és ahogy e kötetben kísérletet teszünk bebizonyítani, nem véletlen és nem alaptalan a globális elitellenesség sem.

Kornai úgy érvel, hogy meg kell különböztetni azokat a gazdagokat, akik a technikai fejlődés előmozdításával gazdagodtak meg, illetve azokat, akik az állam korrumpálásával lettek gazdaggá. Az előzőeket tisztelni kell szerinte, az utóbbiaknak kellő bizonyíték esetén börtönben a helyük. Könyvünk célja annak bemutatása, hogy messze nem ilyen éles a határvonal a két csoport között. Nem csak azt a vállalkozót lehet kritizálni, aki meggazdagodásához politikusokat fizetett le, hanem azt is, aki monopóliumokat hozott létre, aki irtja a szakszerveze teket, aki károsítja a környezetet, aki visszaél a felhasználók adataival, aki médiatulajdonosként az érdemi tájékoztatás helyett a hírek elbulvárosítását választja, és még számos más módon károsítja a társadalmat. Naiv az a feltételezés, hogy a fejlett világ legismertebb vállalkozói tisztán és tiszteletreméltóan, puszta zsenialitásuk nyomán gazdagodtak meg, és csupán az elmaradott, nem demokratikus, fejletlen kapitalizmussal rendelkező országok oligarcháira lenne jellemző az állam foglyul ejtése, a szabályok kijátszása. Már az is téves elképzelés, hogy a nemzetközi elit nemzetállamokra tagolódik. Ahogy látni fogjuk, a globális centrumországok elitje nem finnyás: minden további nélkül együttműködik, üzletel, összejár, sőt, házasodik az elmaradott, akár autoriter vagy diktatórikus országok elitjeivel. És nem tartja vissza őket semmi attól sem, hogy részt vegyenek a korrupcióból akár rosszhírű országokban is, ha ezzel nyereségük növelhető. Másfelől: a korrupt államok üzletemberei is üzletelnek a fejlett világban, pénzt mosnak ott, elkerülik az adót. Messze bonyolultabb a világ annál a leegyszerűsítésnél, hogy a fejlett országok nagyvállalkozói tisztességesek, a fejletlenekéi pedig korruptak.{5} Az a közös tapasztalatunk, mely szerint a szovjet típusú rendszer működésképtelennek bizonyult, nem szabad, hogy elhomályosítsa kritikai érzékünket a létező kapitalizmussal szemben. Az egykor volt alternatíva hibái és bűnei nem teszik szebbé az életben maradt rendszert: ez tipikusan a hamis dilemma logikai hibája, amikor egy kedvezőtlenebb alternatívával összevetve igyekszünk érvelni egy dolog relatív érdemei mellett ahelyett, hogy a dolgot önmagában vizsgálnánk.

Természetesen nem áll módunkban a Piketty által szupergazdagoknak, mások által gyakran felső 1%-nak nevezett réteg minden egyes tagjának bemutatása. Ugyanakkor körbejárva a földet számtalan reprezentatív esettanulmányt találhatunk ennek az osztálynak a ténykedésére, működési mechanizmusaira, stratégiájára és filozófiájára nézve. Szerencsére az elmúlt években a globális gazdasági elit kiemelkedő tagjainak karrierútját igen jól feldolgozta a nemzetközi irodalom, amelyre ebben a könyvben bőségesen támaszkodunk. A nagyvállalatokról és azok tulajdonosairól szóló kritikus, de objektív megközelítésű könyvek ezek. Jót tenne, ha Magyarországon is meghonosodna ez a műfaj, és a hazai nagyvállalatok történetét is feldolgoznák. Az egyes esettanulmányok tartalmának forrásait a lábjegyzetekben jelöljük, és biztatjuk az olvasót a számára érdekesebb esetismertetések továbbolvasására a megadott irodalom alapján. Nyilván nem fogjuk tudni a globális elit egészét bemutatni, de aki végigolvassa e könyvet, az találkozni fog a Forbes magazin legbefolyásosabb emberekről szóló, évről évre megjelenő listáinak legtöbb szereplőjével.

Aki követi a nemzetközi híreket, annak számára Piketty álláspontja nem lesz meglepő. A Donald Trumpok, az offshoreszivárogtatások (a Panama- és Pandora-iratok stb.), a nemzetközi bankbotrányok világában a hétköznapi újságolvasó is tisztában lehet azzal, hogy a kapitalizmust a meritokráciával (érdemelvűséggel), a kapitalizmus kritikáját pedig a demagógiával azonosítani lejárt lemez. Az pedig szintén tévedés, hogy mindezek a jelenségek ne lennének részei a kapitalizmusnak, csak aberrációk, és hogy a „valódi” kapitalizmus a tankönyvi, tökéletesen versengő piac lenne. Nem: a piac szűkítése és a források foglyul ejtése a Kelet-indiai Társaságok és a déltengeri buborékok{6} kora óta folyamatosan szerves része a létező kapitalizmusnak.

Kornai külön védelmébe veszi a pénzügyi szektort, a bankárokat, a globalizálódó nagyvállalatok vezetőit. Mielőtt belekezdenénk könyvünk témájába, érdekes megemlíteni egy igen kreatív és találó kutatást. Két amerikai közgazdász{7} azt gondolta, hogy ha a nagyvállalatok vezető tisztségviselőinek (CEO-inak) orbitális fizetései indokoltak, akkor ez nyilván azért lehet, mert olyan sokat adnak hozzá a cég működéséhez, hogy tevékenységük a társaság gyarapodásának nélkülözhetetlen, kulcsfontosságú eleme. Ez esetben viszont váratlan elhalálozásuk sokként kell hogy érje a befektetőket, hiszen egyik pillanatról a másikra kiesik a rendszerből az értékteremtés legfontosabb fogaskereke. Ennek pedig tükröződnie kell a vállalatok részvényárfolyamában: a CEO hirtelen elhalálozásakor annak azonnal zuhannia kell! A kutatók tehát megvizsgáltak nagyszámú ilyen esetet, évtizedeken átívelően, hogy kiszűrjék egyes vállalati sztorik esetleges sajátos torzító hatásait. Meglepetésükre azt találták, hogy a csillagászati összegekkel javadalmazott, nagy tekintélyű vállalatvezetők halálakor a részvényárfolyam nemhogy zuhanna, hanem tipikusan még egy kicsit emelkedik is. Ennek a meghökkentő jelenségnek az az oka, hogy a befektetők nem találják indokoltnak a gigantikus jövedelmeket a CEO-k teljesítményéhez mérten, az enyhe emelkedést pedig pontosan az indokolhatja, hogy a vállalat ilyenkor egy hatalmas pénzügyi ballaszttól szabadul meg: az elhunyt vezető fizetésétől.

A viselkedés-közgazdaságtan iskolája hasznosnak bizonyulhat ezen a ponton. A Nobel-díjas Daniel Kahneman például beszél{8} arról a jelenségről, amikor valakire nem azért bízunk nagy összegeket, mert hozzáértőnek gondoljuk, hanem fordítva: automatikusan azt feltételezzük, hogy akire nagy összegeket bíztak, az biztosan hozzáértő is.

MASSZÍV EGYENLŐTLENSÉGEK

A globális egyenlőtlenségek szemmel láthatóak, nemcsak országok között, hanem gyakran egyetlen településen belül is. Ha autóval végighajtunk bármely nagyvároson, látunk nyomorúságos városrészeket, ahol az emberek alig tudják fenntartani magukat, az épületek lerobbantak. Ha innen alig valamivel távolabb megyünk, olyan környékre juthatunk, ahol több millió dolláros házak vagy elegáns lakóparkok állnak. Ezek lakói egészen más életet élnek. Gazdag városok, New York, Brüsszel, Los Angeles vagy Róma utcái hajléktalanokkal vannak tele – olyan környékeken, ahol a bárokba és az éttermekbe ömlik a pénz. A profi sportolók több millió dolláros szerződéseket írnak alá, miközben amerikaiak milliói az alapvető egészségbiztosítást sem engedhetik meg maguknak. Vezérigazgatók, akik csúnyán megbuktak a munkájukban, sok millió dolláros végkielégítési csomagokat kapnak, míg a hétköznapi emberek annak a gazdaságnak a romjain próbálnak boldogulni, amelyet ezek a vezérigazgatók tettek tönkre.

Hol él a bolygón a legtöbb milliárdos? Erre a kérdésre sokan bizonyára Floridát, Svájcot vagy Monacót említenék. Globálissá váló világunkat azonban jól jellemzi, hogy a Forbes 2021-es adatai szerint a legtöbb milliárdos valójában Kínában él, de sokat találni Oroszországban és Indiában is.

Rangsor

Város

Ország

Milliárdosok száma

1.

Peking

Kína

100

2.

New York City

USA

99

3.

Hongkong

Kína

80

4.

Moszkva

Oroszország

79

5.

Sencsen

Kína

68

6.

Sanghaj

Kína

64

7.

London

Egyesült Királyság

63

8.

Mumbai

India

48

9.

San Francisco

USA

48

10.

Hangcsou

Kína

47

Ennek oka Kína esetében az az elképesztő gazdasági fejlődés, amelyen az ország átment az elmúlt évtizedekben. Ám Kína még inkább a pozitív példa. Ez a fellendülés ott mintegy 800 millió embert húzott ki a szegénységből. Sokkal problémásabb az indiai vagy az orosz fejlődési pálya, ahol a milliárdosréteg kialakulása mellett fennmaradt az általános szegénység, sokszor a nyomor.

Az „első világban” pedig, ahogy azt Piketty részletesen bemutatja, a 19. század óta nem volt akkora az egyenlőtlenség, mint ma, és nem volt ilyen alacsony a társadalmi mobilitás, az alulról felemelkedés esélye.

A jótékonykodók

A gazdagok jótékonykodására a legtöbbször mint pozitívumra gondolunk. Az e mögött álló naiv kép szerint örülnünk kell, ha valaki a tisztességesen megkeresett, jól megérdemelt pénzét, ahelyett, hogy fogyasztási javakra költené, inkább nemes célokra fordítja.{9} Ennek az elképzelésnek azonban szinte minden eleme vitatható, és a tényleges jótékonyság az esetek nagy részében kifejezetten cáfolja is.

A jótékonysági szektor hatalmasra nőtt. A Bill és Melinda Gates Alapítvány, illetve az ettől különálló Gates Trust összesített mérete több mint 80 milliárd dollár volt 2016-ban. Ezzel nagyjából a 65. helyen kerülne be a világ országainak GDP-listájára, megelőzve majdnem minden afrikai országot.{10} Szintén ilyen léptékű a Wellcome Trust az Egyesült Királyságban, a Li Ka Shing Alapítvány Hongkongban, az Azim Premji Alapítvány Indiában, a Carlos Slim Alapítvány Mexikóban vagy a Robert Bosch Alapítvány Németországban.

Bill és Melinda Gates Maneka Sanjay Gandhival, a nők és gyermekek helyzetéért felelős indiai miniszterrel, Új-Delhiben, 2014-ben
(FOTÓ: WIKIMEDIA/GOVERNMENT OF INDIA/MINISTRY OF WOMEN AND CHILD DEVELOPMENT)

Hajlamosak vagyunk azt gondolni, hogy a gazdagok azt csinálnak a pénzükkel, amit csak akarnak. Ilyenkor figyelmen kívül hagyjuk, hogy a jótékonykodást a legtöbb országban adójogszabályok támogatják. Az Egyesült Államokban például minden évben ötvenmilliárd dollárt veszít a költségvetés közvetlenül az ilyen típusú direkt adójóváírások miatt. Ebben ráadásul még nincsenek benne azok az egyedi adókedvezmények, amelyeket a jótékonykodó cégek kapnak. A végtelen számú családi alapítvány kitűnő eszköz az adóelkerülésre, és egyben foglalkoztathatja is a család tagjait. A jótékony szervezeteknek adott támogatás a legtöbb országban leírható az adóból. Magának a filantróp szervezetnek az Egyesült Államokban például nem kell adót fizetnie a beruházásai után, sőt a megvásárolt ingatlanjai után sem. Mindez kitűnően alkalmas adócsalásra, amennyiben egy formailag megfelelő, ám tartalmilag adóoptimalizációs célú szervezetet hozunk létre.

Ráadásul a jótékonykodás adókedvezménnyel való támogatása erőforrásokat vesz el az államtól. Amikor az állam lemond az adomány adóztatásáról, akkor egyben lemond arról is, hogy demokratikusan dönthessük el, hogy ezt az anyagi erőforrást mire fordítsuk. Vegyünk egy példát. Az állam egészségügyi fejlesztési beruházásai elszámoltathatók. Bill Gates beruházásai ugyanezen a területen nem elszámoltathatók. Állítólag egyszer, amikor nézeteltérés alakult ki az amerikai Soros Alapítvány támogatási politikájáról, maga Soros azzal kívánta lezárni a vitát, hogy kijelentette: „ez az én pénzem, és azt csinálunk vele, amit én akarok”. Ezen a ponton felállt egy junior munkatárs, aki bátran közölte a milliárdossal, hogy nem teljesen, mivel ha azt nem rakta volna bele az alapítványába, ennek a pénznek a fele már adózott volna és közpénz lenne.{11} Sorosról egyébként még szimpatizáló életrajzírója is azt írja, hogy az alapítványát eredetileg részben azért hozta létre, hogy a vagyonának egy részét adómentesen ráhagyhassa gyerekeire. Erről maga Soros nyilatkozik{12} nyíltan és őszintén.

Will Kymlicka filozófus úgy gondolja,{13} hogy az igazságosságnak mindig meg kell előznie a jótékonykodást. Azaz először egy olyan világot kell berendezni, ahol a javak elosztása igazságos. Ha ezek után még marad ok a jótékonykodásra, ám legyen, de könnyen előfordulhat, hogy egy igazán igazságos világban már okafogyottá válna ez a tevékenység. Nem tompítja ezt a meggondolást az az érv sem, hogy valamilyen fokú igazságtalanság mindig fennmarad a világban. Egyáltalán nem mindegy azonban, hogy a világ elsősorban igazságtalan, vagy elsősorban igazságos. Kant úgy vélte, hogy ha a gazdagok által megszerzett vagyon igazságtalan társdalomban jött létre, akkor az adakozó jobb, ha nem csapja be magát azzal, hogy nemes cselekedetet hajt végre. Egy igazságosabb társdalomban kevesebb pénze lenne adakozni, a támogatottak pedig kevésbé szorulnának rá. Halmozottan problémás, amikor az adományozott pénz illegálisan kerül az adományozóhoz, korrupció útján, vagy társadalmi, környezeti károkat okozva.

Egy jól megfinanszírozott jóléti államban, amely a közösségi érdekeket figyelembe veszi, és igazságos, azaz lehetőséget ad az egyének és családok felemelkedésére, nem szükséges jótékonykodásból finanszírozni az oktatást, az egészségügyet, a szegények segélyezését, a környezet védelmét és még sok egyéb ügyet. A jótékonykodás ugyanis mindig rosszabb, mint az univerzális, azaz alanyi jogon járó közösségi támogatás. Ennek sok oka van. Először is, a jótékonysági pénz soha nem lesz elég, hamar elfogy, messze nem tud mindenkinek segíteni. Megnyugtatjuk a lelkünket, hogy van, aki segít, hisz létezik egy jótékonysági alap az adott célra, ám ennek forrásai csak töredékesek a probléma egészéhez képest. Másodsorban a jótékonykodás diszkrecionális, azaz a jótékonykodó dönti el a saját értékrendje alapján, hogy kinek ad, és kinek nem. Ez túl gyakran nem egyezik a potenciális rászorulóknak vagy akár a társadalom egészének morális kódjával. De nem is számonkérhető, hisz az adományozó úgymond a saját pénzét költi. Harmadsorban pedig a jótékonykodás alá-fölé rendeltségi viszonyt állít be az adományozó és támogatottja közé. Egyfajta kegy, míg az univerzális jogosultság állami vagy önkormányzati programokra a közösség egyenrangú tagjának jár. Nem okoz függést sem anyagi, sem szimbolikus értelemben.

{1} https://www.kornai-janos.hu/Kornai2015-Piketty-interju-HVG-FarkasZoltan.pdf

{2} (Piketty 2017)

{3} https://www.oxfam.org/en/press-releases/just-8-men-own-same-wealth-half-world

{4} A kapitalizmus nyolcvanas évektől elterjedt változata, amely leépítette az állami újraelosztást. Magyarul lásd: (Pogátsa 2019). Angolul: (Duménil, Duménil, and Lévy 2011; Duménil and Lévy 2004; Mirowski 2015)

{5} Eleve ne felejtsük el, hogy a fejlett világ mai gazdagsága a legtöbb ország esetében a múlt gyarmatosítására alapul, illetve az USA esetében a rabszolgatartásra. Ezt a kezdeti előnyt sikerült aztán tartóssá tenni a dekolonizáció utáni, továbbra is egyenlőtlen világrendben, amelyet a világrendszer-elmélet irodalma végigkövet.

{6} A holland és brit kelet-indiai társaságok korai monopóliumok voltak a kapitalizmus kezdeti időszakában, a dél-tengeri buborék pedig egy korai spekulációs botrány volt.

{7} (Quigley and Campbell 2017)

{8} (Kahneman 2012)

{9} (Callahan 2017)

{10} Nem, nem igaz, hogy almát körtével hasonlítunk itt össze, a vagyon állománymutatóját a GDP áramlásmutatójával. A GDP nem egyértelműen áramlásmutató, sokkal inkább az értékteremtő potenciál állománymutatója.

{11} (Dowie 2002)

{12} (Tamkin 2020)

{13} (Kymlicka 2001)