Nagy Gerzson

Ablak
az Ontario-tóra

— részlet —

KALLIGRAM
2022

Copyright © Nagy Gerzson, 2022
ISBN 978 963 468 308 7

anyámnak, apámnak

„…el kellene olvastatni, miheztartás végett, hogy kik voltunk, hogy kik vagyunk, és kikkel vagyunk körülvéve.

Önmagunkkal, sajnos.”

Németh Gábor

( ablak )

A lakás egyetlen ablaka az Ontario-tóra néz. Igaz, a tóból csak egy vékony csíkot lát, ha lábujjhegyre áll, a többit eltakarják a felhőkarcolók. Reggelente fekete, este narancsszínű a csík az ég alatt.

Huszonhetedik emelet. Egy szinttel lejjebb már a csík sem látszana.

Az ablak szélességében elfoglalja a teljes falat. Derékmagasságban indul, teteje a mennyezet alatt végződik húsz centivel. Méterenként vékony fémoszlopok. A középső tábla aljában oldalra húzható szellőzőnyílás, fél méter hosszú, harminc centi magas. Sűrű dróthálót erősítettek a külső peremére. Ezt a dróthálót ki lehetne rúgni, gondolja, de akkor sem biztos, hogy a teste átférne a lyukon. A rúgástól a fémkeret leszakad, többször is meg kellene rúgni, elsőre a drótháló közepe domborodna ki, ahol a bakancs sarka eltalálja, négy-öt rúgástól biztosan szétpattan az illesztés.

Huszonhét emelet zuhanás.

Huszonhét emelet hány méter. Három, nem, három és fél métert kalkulál emeletenként. Lábujjhegyről, kis ugrással eléri a plafont. Öblösen kong, beépített álmennyezet. Jó becslés a három és fél méter. Huszonhétszer három és fél, az annyi, mint huszonnégyszer három és fél, plusz háromszor három és fél, huszonnégyszer három és fél, az tizenkétszer hét, vagyis nyolcvannégy, ehhez jön hozzá a háromszor három és fél, vagyis tíz és fél, nyolcvannégy, plusz tíz és fél az kilencvennégy és fél. A lobbit is számolni kell, az magasabb egy átlagos emeletnél, legyen öt és fél méter, így pontosan száz a vége.

Pont száz, ez nem lehet véletlen.

Száz méter magasból zuhan az utcára a fémkeretes drótháló. Ha emberre zuhan, meg is ölheti.

Felesleges a szellőzőnyílás keretét kirúgni. A háztetőre grillteraszt építettek, bárki használhatja, aki itt lakik. A grillterasz mellvédjéről is lehet ugrani.

Az első hónapban a munkáltatója, a Canadian Tire bérelt neki lakást. Úgy állapodtak meg, a cég fizet egy hónapot, addig találnia kell saját albérletet. Ez az első lakás North Yorkban volt, közel a metróhoz és a Canadian Tire központi irodájához. Néhány napig metróval közlekedett, aztán gyalog, a Yonge Streeten, a világ leghosszabb utcáján.

Harmincöt perc séta reggel, negyven este, a Yonge Street észak felé emelkedik.

A harmadik napon reggel hat óra harminckor félálomban rácsapta a szellőzőnyílás elhúzható ablaktábláját a hüvelykujjára. Ugyanolyan ablak, ugyanolyan szellőzőnyílás, mint ebben a lakásban. Nagyot üvöltött, jég alá tette, lüktetett az ujja, belilult, azt hitte, leesik a köröm, de nem esett le. Két hét múlva a bőr alól meglepően mély vájat bukkant elő, a köröm két széle között húzódó árok. A vájat hétről hétre, ahogy a köröm nőtt, lejjebb vándorolt. Nem fájt. Kiszámolta, ezzel a tempóval a vájat fél év alatt éri el a köröm hegyét. Fél év, és véglegesen eltűnik.

Ami véglegesen eltűnik, az létezett valaha?

Kim szerezte az albérletet. Neki hetekig semmire nem volt ideje. Orientáció, céges tanfolyamok, SAP, Excel, SQL, belső óranyilvántartás, munkafolyamatok, teljesítményértékelés, társadalombiztosítási kártya, bankszámla, egészségbiztosítás, vezetői engedély. Másfél órát állt sorban a rendőrségen, hogy kiváltsa a kanadai jogosítványt, mire a nagydarab rendőrtiszt tört magyarsággal odaszólt, jó lesz a magyar is.

Kim harmincéves, életvidám, csinos lány, supervisor a kontrolling osztályon. Vastag, sokdioptriás szemüveget hord, felnagyítja a szemét. Jó a melle. Kim azonnal észrevette, hogy bámulja. A reggeli megbeszélés után kettesben maradtak, Kim kihúzta magát, nice melon, mondta. Nem értette, bólogatott, Kim hátradőlt, a melléhez ért, finoman megemelte. Nice melon, ismételte. My tits, I mean. A pulóveren át kidudorodott a mellbimbója.

Elkapta a tekintetét.

Csak viccelek, mondta Kim, és a gyűrűjére mutatott a középső ujján.

Az utolsó héten kezdett albérletet keresni. Kattintgatott az ingatlanos oldalakon, Kim hangtalanul lépett a háta mögé, kezét a vállára tette. Átváltotta a képernyőt, Kim nevetett, pornót néztél, kérdezte. Tiltakozni sem volt ideje, Kim máris folytatta, férje a legmenőbb torontói ingatlanközvetítőnél dolgozik, írja le az elvárásait, hétvégére küld ajánlatokat. Nem tudta, mik az elvárásai.

Kimmel könnyű barátkozni, könnyebb, mint a többiekkel. A nevét sem tudják rendesen kiejteni. Ándrász, még ez van a legközelebb. Nem akarja, hogy endizzék. Tanítja őket, András, zárt hang a szó elején. Nincs ilyen a kanadai angolban. A hangsúly sem az első szótagra kerül. Kim megérti, hogy az s-t a szó végén nem sz-nek kell ejteni. Mintha h lenne mögötte. Andrash. De a zárt a-val és a hangsúllyal Kim sem boldogul. Lehetne rosszabb is a helyzet, például ha Lajosnak hívnák, mint az öccsét. A Lajost hogyan ejtenék. Hányféleképpen. Mindenáron el kell kerülni, hogy endizzék. Andy, pedig ez lesz a vége.

Hat lakást nézett meg szombaton és vasárnap, Jimmy, Kim férje fuvarozta, tárgyalt a tulajdonosokkal, ebédelni is elvitte. Ezt a negyvennégy négyzetméterest választotta a Bay Street és az Edward Street sarkán, ez volt a legolcsóbb. És azért is, mert bútorozott, a bútorok beszerzésével sem kell bajlódnia. Hivatalosan four hundred and seventy four square feet, ő számította át négyzetméterre. Ezerháromszáz dollár havonta, másfél évre, addig érvényes a munkavízuma.

Az ezerháromszáz dollár alig kevesebb, mint a nettó fizetése egyharmada. A munkaszerződésében a bruttó fizetés éves összege van megadva, levonások előtt, a bért kéthetente utalják.

Elment azért az IKEA-ba, karosszéket vett, és virágállványt.

Toronto teljes belvárosa alatt aluljárórendszer húzódik, bevásárlóutcákkal, éttermekkel, bárokkal. Az összes irodaház, szálloda, társasház megközelíthető az aluljárókból. Az Edward Street túloldalán nyílik az Eaton Center bejárata, onnan egészen a tópartig el lehet jutni a föld alatt.

Két hónap kauciót kellett letenni. Az iráni tulajdonos körbevezette a házon, ő hiába ismételgette, hogy már látott mindent. Újra megnézte a húszméteres, keskeny uszodát, a konditermet, a finn szaunát, a szabványméretű squashpályát, a tévészobát, a tárolókat, a mélygarázst és a tetőn a grillteraszt. A tulajdonos Miszter Mouradként mutatkozott be, legalábbis így értette. Miszter Mourad vastag pecsétgyűrűt viselt, és elegáns, világosbarna kabátot. Magával hozta a lányát. Jimmy hosszan bámulta a húsz év körüli, erősen kisminkelt, fekete hajú lányt. Miszter Mouradnak olajosan csillogott az arcbőre. Teveszőr kabát, mondta Jimmy, miután a perzsák elmentek.

Kim rajtakapta, hogy nem ért mindent angolul. Nem szólt közbe, remélte, a szövegkörnyezetből majd összerakja a jelentést. Bólogatott. Kimnek feltűnt, hogy ez a fajta bólogatás gépiesebb, mint egyébként. Talán másnak is feltűnt, csak nem akarnak udvariatlanok lenni. Kim visszakérdezett, ő meg némán széttárta a karját.

Ha Kim nem lenne házas, lefeküdne vele?

Tudod, milyen a holland nyelv, kérdezte Kimet.

Nem tudom, ez egy vicc?

Igen, vicc. Na milyen a holland nyelv?

Nem tudom. Kim kerek szemmel figyelt.

Amikor a részeg angol tengerész németül próbál beszélni.

Kim arca komoly maradt.

Érted, kérdezte.

Kim nem reagált. Általában harsányan nevetett a viccein.

Elbizonytalanodott. Lehet, hogy rosszul mondta, lehet, hogy a részeg német tengerész angolul?

Kim papírt vett elő, leírt néhány betűt, eltakarta. Guess, what my family name is.

Horton.

Micsoda?

Horton.

Moreton, te bolond. Moreton a Jimmy családi neve. Felvettem a nevét, amikor hozzámentem. Azt hitted, Tim Horton rokona vagyok?

Azt se tudom, ki az a Tim Horton.

Nem tudod, ki a Tim Horton?

Halvány fogalmam sincs.

Mennyi mindent kell még tanítanom neked, sóhajtott Kim.

Mutasd.

Kim elhúzta a kezét a papírról. Van Aerle, ez volt odaírva. Kim akkor kezdett nevetni, kicsordult a könny a szeméből.

Ő is nevetett, de nem a van Aerle miatt, az jutott hirtelen eszébe, nekem kim Basinger. Felvázolta magában a szavakat, amikkel leírhatná ezt a kizárólag magyarul működő poént, Kim talán még ezt is megértené. Abbott és Costello híres számával, a Who’s on first-tel lehetne magyarázni. Who’s on first, what’s on second, I don’t know’s on third. Mint az Esőemberben. Magyar hangja Tahi Tóth László. Ki kezd? Nem magyarázta el. A van Aerle név ismerős volt, valamelyik holland focistát hívták így a nyolcvannyolcas EB-döntőről.

Megkereste később az interneten, van Aerle valóban az Európa-bajnok holland csapat tagja. Most már emlékezett, benne volt a neve az újságcikkben, amit az EB-döntő után a Népsportból kivágott. Az anyja kidobta a cikket lomtalanításkor. A meccset is látta, de van Aerle arca nem ismerős.

Csekkfüzetet vásárolt, kitöltött tizenhét csekket, ezerháromszáz dollár, számmal, betűvel, a hónapok első napjára dátumozva. A legfelső cetlit kétezeröt november elsejére. Aláírta, kitépte a tizenhét lapocskát, átadta Miszter Mouradnak.

Nem akarta odaadni mindet. Csak a novemberit. Mi lesz, ha Miszter Mourad beváltja az összeset egyszerre? Don’t worry, mondta Jimmy, a bank nem fogad el későbbi időpontra dátumozott csekket.

Kényelmesebb így, nem kell havonta találkoznia Miszter Mouraddal. Bár a lányát szívesen viszontlátná.

Az ablakban áll, nem látja a tó csíkját, a körmét vizsgálja. Még négy és fél hónap, amíg lenő. Pont, mire véget ér a tél. Ha hihetünk a kanadaiaknak. Miért beszélnek annyit a télről? A hideg miatt? A hideg önmagában tűrhető volna, az északról akadálytalanul betörő szél teszi elviselhetetlenné. Hiányoznak északról a hegyek, hogy a szelet feltartóztassák. Nem gondol a télre. Ildikóra gondol.

( belövés )

Anyuval a fürdőkádba bújtunk, mondja Ildikó, és a szájába veszi a farkamat. Hátammal a falvédőnek támaszkodom, farmerom térdig leengedve. Ildikó úgy helyezkedik, hogy ha benyitnának, takarásban legyek. Megáll, a fejét felemeli. Belőttek az ablakon, már nem emlékszem, melyiken, a nappali vagy a nagyszoba ablakán. Pedig öt év se telt el azóta. Nem hallottuk a csörömpölést, a vastag függöny felfogta a törött üveget. Még nem vagyok teljesen kemény. A szobatársait a tévészobába küldte. Mi mehet most, gondolom. Izaura vagy pornó. Visszanyomom a fejét. Éjfél, ilyenkor már pornó. A szájába élvezek.

Bukóra nyitottuk az ablakot, a függöny rés nélkül behúzva. Hűvös, tavaszi levegő áramlik a szobába. Csendes az utca, a folyosón papucscsoszogás. Az ajtót nem lehet kulcsra zárni, törölköző a kilincsen, egyezményes jel, hogy ne zavarjanak. A pasid nem fog benyitni, kérdezem. Kicsoda? Botond? Nem a kollégiumban lakik, tudod jól, feleli. De átjöhet. Felesleges aggódni, ilyenkor már alszik.

Felül az ágyon, megtörli a száját, a fiókból cigarettát vesz elő. Az ölébe fekszem. Simogatja a hajamat, a fürtökkel játszik. Adsz egy slukkot? A kinyújtott kezemre csap. Rossz kisfiú, nem szabad, a dohányzás káros! Odaadja mégis. Benyálazza az ujját, masszírozni kezdi a farkamat.

Arra jól emlékszem, mondja, hogy beleléptem az üvegszilánkba. Vérzett a talpam, elég erősen, bekötöztük. A vér átitatta a zoknit. Hüvelykujjával a makkomat dörzsöli. Voltál már Temesváron? Nemet intek. El kell gyere egyszer, nagyon szép a központ. A Piaţa Libertăţii sarkán van a blokkunk, a lakás a második emeleten. Apu lent volt a tömegben. Azt mondta később, a katonák parancsba kapták, hogy csak lábra célozhatnak.

Meddig maradhatok, kérdezem. Ameddig akarsz. Megszorítom a mellét. És a szobatársaid? Talán már álmosak, jönnének aludni.

Ki a szart érdekel. Én kint maradok hajnalig is, ha megkérnek.

Biztos nagyon para volt, mondom. Mármint ott, a fürdőkádban. Kifújja a füstöt. Igen, féltünk, azt hiszem. Felhúzza a térdét, talpát a matrac széléhez támasztja. Oldalra fordulok, tenyeremet végigcsúsztatom a combja belső oldalán, a bugyijába nyúlok. Nedves, ragacsos.

Hallottuk a lövéseket, a robbantásokat, mondja. A kiabálást, néha kórusban, máskor elszórtan, magányosan. A vezényszavakat. A csizmák koppanását a köveken. Rendőrcsizmák, magyarázta édesanya, azok csattognak így. Rázkódott az egész emelet. Féltünk, igen, anyu az ölébe szorította a fejemet. Mint most én a tiéd. De aput féltettük jobban. Dugd be az ujjad.

Mozdítja a csípőjét, a tenyeremhez nyomja. Apád miért nem maradt otthon veletek, kérdezem. Nem válaszol. A szemközti falon embernagyságú Duran Duran-poszter. Négy barna és egy vörös hajú fiú, engem néznek. Nem bírt otthon maradni, mondja. Hangosan veszi a levegőt. Apu mindig ott kellett legyen, ahol történik valami. Valami nagyszabású, rendkívüli. Ahol nyüzsögni lehet. Vacsora közben csengett a telefon, váltott pár szót valakivel, befejezte az evést, kabátját leakasztotta a fogasról, azt mondta, csak leugrik a térre, mindjárt jön.

Betolom a középső ujjam, lassan mozgatom. A vörös hajú fiú, ha a száját letakarom, hasonlít Ildikóra. Egyenes vonalú orr, vastag szemöldök. Az álla csúcsosabb. Lecsukom a bal szemem, így az orrától felfelé látszik. Meddig kuporogtatok ott, kérdezem.

A fürdőkádban? Talán másfél vagy két órát. Szótagról szótagra, vontatottan ejti a szavakat. Akcentussal, mintha nem a magyar lenne az anyanyelve. Hallottam máskor is így beszélni, Botonddal. Román szavakat kevernek a magyar szavak közé.

Nem bírtunk tovább a kádban ülni, mondja. Elzsibbadtunk. És ritkultak a lövések odakint.

Nyikordul az ajtó, rövidre nyírt hajú, kerek arcú lány dugja be a fejét. Felrántom a térdemet, a farmert magamra húzom. Bocsánat, hebegi a lány, kezét a szeme elé kapja. Nem akarlak zavarni benneteket, de meddig, izé, tart még, ööö, meddig lesztek elfoglalva?

Ildikó felegyenesedik. Még nem tudjuk, feleli szigorú hangon. Szólok, ha végeztünk, Rita, így beszéltük meg, nem? Kimennél, légy szíves?

Elnézést, mondja a lány, a plédért beugorhatok? Lábujjhegyen jön, lekapja ágyáról a kockás takarót, kisiet. Nem néz rám. Bal vállán fekete, lófejes tetoválás. Nem illik ehhez a lányhoz. Ildikó cigarettát vesz elő. Szerencsétlen, mondja. Övé a poszter? Ki másé lenne. Pattan az öngyújtó, a dohány serceg, terjed a kékesszürke füst.

De azért hazajött, kérdezem. Nem esett baja? Apunak, néz rám Ildikó. Zavart látok a tekintetében. Haza, igen, mondja. Kilopom a cigit a kezéből. Hüvelykujján vérzik a felkapart bőr, a körme szélén. Fogával letépi a bőrdarabot, szájába dugja az ujját, bent tartja. A nyáltól eláll a vérzés.

Hanyatt fekszem, a plafont bámulom. Pókháló, penészfolt, festékgöbök.

Hazajött, de csak másnap délelőtt. Egyetlen karcolás nélkül.

Apró, fekete bogár vergődik a hálóban, a pókot nem látom sehol.

Ráhajol a számra, mielőtt kifújnám a füstöt. Sokáig csókolózunk. Kiveszi a farkam, a bugyiját félrehúzza, beilleszti. Nem mozdul, csak a nyelvét nyomja teljes erőből a fogamhoz. Kibomlik a copfja, szőke haja az arcomra borul.

Könnyes a szeme, letörli. Édesanya másnap nem szólt hozzá. Rám parancsolt, hogy én se szóljak. Lassan mozog, olyan, mintha az összes redőt, izmot érezném odabent. De nem törődtem vele. Imádtam aput, nem tudtam haragudni rá, ha ideges vagy türelmetlen volt, akkor sem. Ha napokig nem jött haza. Akkor se haragudtam volna, ha megver. Nem vert meg soha. Elcsuklik a hangja, nem tudom, az emlékezéstől, vagy azért, mert elélvezett.

Megfeszül a csípője, teljes súlyával rám nehezedik. A póló a bőréhez tapad, átüt a mellbimbója. Beleélvezek. Megáll, hagyja, hogy bent maradjak. A köldökömet piszkálja, körme közé csípi a szőrt. Persze anyu is megbocsátott neki, már a következő reggelen. Két napot se bírt ki, két kibaszott napot se. Lezuhan mellém az ágyba.

Az órámra nézek, fél kettő. A radiátor ontja a meleget. Most már mehetsz, súgja a fülembe. Rágyújt, a feje búbját vizsgálom, a választékot, a festék alól kibukkanó sötét hajat.

Ne maradjak inkább, kérdezem, és a hasára csúsztatom a kezemet. Felém fordul, keserű a lehelete, mosolyog. Nem bírsz te több menetet ma éjjel. Ez már a régi, megszokott hangja. Nincs erőm tiltakozni, felállok, bizsereg a talpam. Megszédülök, a falipolcba kapaszkodom. Csak most érzem, milyen iszonyú fáradt vagyok. Bebújok a cipőmbe, nyújtózom, a csontjaimat ropogtatom.

Beköszönsz a lányokhoz, kérdezi. Sokáig tart, mire megértem. Bólintok, elindulok az ajtó felé. Két év múlva, szól utánam. Visszafordulok. Apu, mondja. Szilveszterkor. Az egyetemre. Nem jött haza azóta.

( hétfő )

Hétfő hajnalban indulok otthonról. Sötét az ég, lebotorkálok a lépcsőn, anyám a reggelit készíti a konyhában. Vajas kenyér, vékonyra szelt kolbász, paprika. Apám pizsamában ül az asztalnál, felnéz, biccent. A számlákat rendezgeti, golyóstollal számokat ír egy franciakockás füzetbe. Hosszú számoszlopok egymás mellett, a lap alján összeadja, felvezeti a részösszeget a következő oszlop tetején.

Ugyanazt a barna és fehér csíkos pizsamát hordja évek óta. A kézfejére lóg, rongyos a sarkánál. A rendszerváltás előtt a helyi ÁFÉSZ osztályvezető-helyetteseként dolgozott, a csőd után élelmiszerboltot szerzett a református templom mellett, az ófaluban. Anyám szerint szerezhetett volna egy jobbat is. Terjeszkedni kell, mondta apám tavaly, a kocsmában nincs kockázat, kipucolták a garázst, bárpultot, biliárdasztalt állítottak be, nézik este a híradót a nagyszobában, felhallatszik a golyók koccanása.

Anyám betömi az ételesdobozokat a csővázas hátizsákba, a kimosott, vasalt, élére hajtogatott ruhák fölé. A sült csirke illata átszivárog a befőttesgumival leszorított doboz résein. A húgom és az öcsém még alszanak. Anyám kabátot terít magára, a kapuig kísér. Az utcai lámpa alatt áll, bőre feszes, arca ránctalan. Lehajolok, megpuszilom, leheletünk gomolyog a lámpafényben.

Hatkor indul a vonat, három piros kocsi sárga csíkkal az oldalán, a mozdonyon Bzmot felirat meg egy szám, nem jegyzem meg. A vonatot Piroskának hívjuk. Debrecenben csatlakozik a fél nyolcas pesti gyorshoz. Tele a pályaudvar piacosokkal, hangosak, nem megyek közéjük. Találok helyet az egyik fülkében, leülök, nem tudok aludni. Garcia Lorca drámáit veszem elő, fellapozom a Bernarda Alba házánál. Szajolnál koptatott farmeres szőke lány száll fel, már a Zagyva-hídnál elalszik, a szája nyitva. Ha felébredne és megkérdezné, mit olvasok, talán összeszedném a bátorságomat, és elmesélném, hogy Lorcát harmincnyolc évesen Granada közelében agyonlőtték a francóista milícia katonái. Tényleg azért, mert homokos volt? Ennyi elég, hogy agyonlőjenek valakit? Inkább nem mesélném el. Azt hiszem, ismerted Federícót, elmenekült, mondd. A lány Kőbánya-Kispestnél ébred. Irigykedem, bárcsak tudnék így aludni. Attól félek, kimaradok valamiből, túlságosan lekötnek, ébren tartanak az apró történések. A vonat kis késéssel fél tizenkettőkor fut be a Nyugatiba, a lányt az aluljáróig követem, szem elől tévesztem odalent. Metróval megyek a Kálvin térre, gyalog a Szabadság hídig. A négyes előadó majdnem üres, a világos-fenyőszínű padsorokban alig látok ismerős arcot. Lecipelem a húszkilós, tömött hátizsákot a pinceklubba. A barátaim a pult melletti asztalnál ülnek, az asztalon kártya, társasjátékok, sakk, hamutálcák.

Koller összehajtogatott papírlapot ránt ki a zsebéből. A spanyoltanárom küldte. Forgatom a vékony lapot az ujjaim között, nem a szokásos másolópapír, puhább, mintha nedves volna. A diplomához két középfokú nyelvvizsga kell, elsőnek a spanyolt akartam felvenni, de anyám lebeszélt róla, kisfiam, legyen eszed, az oroszt már évek óta tanulod.

Mi ez, mi ez, üvölti Szabolcs, és kitépi a lapot a kezemből. Vestida con mantos negros, olvassa, mi a fasz ez? Valami spanyol vers? Piensa que el mundo es chiquito, betűzi. Y el corazón es inmenso. A szajoli lányra gondolok a vonatról, a nyitott szájára. Hogy szerezted, kérdezem Kollert. A tanárom műfordító, feleli, említettem neki, hogy odavagy Lorcáért, legépelte neked. Te odavagy Lorcáért, kérdezi Szabolcs. Bólogatok. A panyolokat én is imádom, kiáltja, majdnem annyira, mint a penótot. Anyám penótot főzött szombaton! Penót fasírttal, apám rühellte, szerintem azért. Mármint anyám azért főzte. Mert apám rühellte. A penótot, nem anyámat. Illetve anyámat is, mindegy. Pániel, szól közbe Pepe, a nővéremnek pánielje van. Az s néma, párga, picc, pékel, port, kiabálják. Portugál, röhög Koller. Ádám higgadtan néz fel az újságból. A Népszabadságot már elolvasta, a Nemzeti Sportot tartja a kezében. Pina, mondja. Szabolcs a vállába öklöz.

Délután háromra elfogy a kajám. A klubban melegszendvicset lehet kapni, hot dogot, hasábkrumplit. Anyám sült csirkét csomagolt, töltött dagadót, kolbászt, felzabáltuk. A töltött dagadó alá pakolt, zsírtól foltos kenyeret is. Ultizunk. Ádám elfogja Pepe piros ultiját, mit mondott az öreg tímár, lecsapja az utolsó lapot, a piros nyolcast a hetesre. Ez az ulti nem ulti már. Nem pénzben játszunk, Ádám statisztika füzetében vezetjük az eredményt. Szabolcs könyvel, Pepe ellenőrzi. Ha gyenge a lapod, játsszál betlit. Mondani könnyű, kevesen tudnak betlit játszani.

A szomszéd asztalnál panaszkodnak, hogy hangos a zene. Lehurrogják. Gerendás Péter gitározik a színpadon, tényleg hangos, pattog a dobhártyám. Az órámra nézek, fél tíz, apám már alszik. Aludnia kell, ha holnap is ötkor akar kelni.

Átmegyünk a Lónyay utcába, Kollerék árnyéksakkot játszanak a kockás abroszon. Panyol megnyitás, három lépés után remi. Harminchárom forint egy üveg Soproni. Kiszámolom, ha kizárólag sörre költöm a pénzem, a következő hazautazásig napi ötöt ihatok. Pepe mindenütt zöldüveges Sopronit kér, a Ráday Klubban félreteszik neki. Máshogy érik a zöld üvegben az ital, magyarázza. Savanykásabb, bekötött szemmel is megkülönböztetem a barnaüvegestől.

Mindenki részeg. Kocsmáról kocsmára járunk a kollégium körüli utcákon. Cipelem a hátizsákot. Kettőkor a legtöbb hely bezár. Van, ahol háromig-négyig ki lehet húzni. Az Orfeuszban például, ha Geri dolgozik. Attól is függ, leül-e a pincérlány kártyázni velünk, Ádám megkéri-e, hogy leüljön, várják-e a kocsma előtt, járó motorú Zsiguliban.

A Boráros téri talponálló egész éjjel nyitva, ez a végállomás. Hárman maradtunk, Koller és Szabolcs eltűntek útközben valahol. Az Orfeuszban még ott voltak, mondja Ádám, erre megesküszöm. Pepe szerint már ott sem. Megérkezik az első HÉV, a munkába igyekvők beugranak egy felesre. A túlparton a Műegyetem ablaka visszaveri a napfényt. Elindulunk a kollégium felé. Szabolcs ágya mögé be van állítva egy vékony matrac, azon szoktam aludni, ha ott töltöm az éjszakát.

Géza bácsi van a portán. Úgy üdvözöl, mintha még valódi kollégista volnék. Szabolcs nincs itt, nem veszem ki a matracot, ruhástól dőlök az ágyára. Ádám hason fekve horkol, nem tudok elaludni. Hol lehet megint Szabolcs?

Fél évig voltam kollégista. Az első hónapokban mindennap kitakarítottuk a szobát. Beosztást készítettünk, ki seper, ki mos fel, ki mosogat. Bejártunk az órákra. A félév végéig bírtam. Igazából az első zárthelyik időszakáig. Folyton mászkáltak a folyosón. Csattogtak a papucsok. A vécét nem húzták le, úszkált a szar a sárga lében. A fiúk a női vécébe jártak, a lányok a fiúvécébe. Én is a lányok vécéjébe jártam, az valamennyivel tisztább. Ott is úszkál a szar, az ajtót nem lehet bezárni. A zuhanyozó csövéről hiányzik a rózsa. Ádám hozott otthonról, zuhanyozás előtt fel-, utána lecsavarja. Nem adja kölcsön, az apja megfenyegette, hogy megöli, ha elveszíti. A tévészobában este tízkor foci, éjféltől pornó. A folyosó végén egy lány üvöltve élvez.

Novemberben apám felautózott, megnéztünk három lakást, a Fehérvári útira még aznap letette a foglalót. Huszonhét négyzetméter. Apám egyébként is ingatlant akart venni, jól ment a kocsma és a bolt, befekteti a pénzt, magyarázta, a budapesti lakás jó befektetés. Januárban, a vizsgák után költöztem át.

Hallom a csótányokat motozni a beépített szekrény mögötti vájatokban. Kortyolok a csapból. Az ablaknál félrehajtom a függönyt, odakint teljesen világos van. Mindjárt hét, órára kellene mennem. Dörzsölöm a halántékomat, kedd, mi az első óra. Mindegy, úgyse fogok bemenni.

Az első félévben egyetlen órát sem hagytam ki. Ildikó most is bejár. Néhány előadást talán ellóg, de a szemináriumot sosem. Eszembe jut, hol láttam Ildikót először.

Hétfő reggel volt, analízisóra a főépület második emeletén. Az ablakokon behúzott a szél a Duna felől. A fiatal docens a táblánál magyarázott, végtelen sorok konvergenciájának szükséges feltétele. Úgy látszik, ezt sosem fogom elfelejteni. Álmosan ültünk a padban, csikorgott a kréta. Ildikó negyedórát késett, a tanár félbehagyta az írást, mondott valamit, nem értettem, Ildikó védekezően maga elé emelte a karját. A mozdulattól szétnyílt hosszú, bokáig érő ballonkabátja. Sötét harisnyát, fekete bakancsot viselt, leült a harmadik sor legszélére.

A tanár felénk fordult, mi lesz a bizonyítás eredménye? A jegyzetemet bámultam. Egy, szólalt meg Koller. A tanár legyintett. Nulla, mondta Szabolcs. A tanár felugrott, aláhúzta az utolsó sort. Helyes, kiáltotta. Nyilvánvaló. Aláhúzta még egyszer. Ildikó feje fel-alá mozgott, másolta a bizonyítást a füzetébe.

Pepe nem horkol. Sosem horkol, akkor sem, ha cigizik. Ádám utálja a cigit, Pepe gyakran rágyújt ivás közben. Hanyatt fekve alszik, két karja a feje alatt.

Testnevelésórán a Nehru parton focizunk. Szabolcs védeni szeret, Koller kemény, Ádám gyors, Pepe váratlan lefordulásokkal, pontos labdákkal irányít, én meg berúgom a helyzeteket. Ha kibombázom a labdát a fémketrecen túlra, versenyt kell futnunk, hogy elkapjuk, mielőtt a kövekről a Dunába pattan. Ha Csepelnél sem szedik ki, a Fekete-tengerig úszik, kérdezi Szabolcs.

Foci után kiülünk a folyópartra. Legtöbbször elfelejtünk vizet hozni magunkkal. Pepe tűri legjobban a szomjúságot, órákig képes félmeztelenül feküdni, könyökölni a napon. Ádám és Koller átszaladnak a kisboltba két palack szódáért. A szódát úgy kell inni, hogy a palack csőre ne érjen a szádhoz, a magasból kell ereszteni a vizet. Mire visszaérnek, az első palackkal majdnem végeztek is, a maradékot szétspriccelik. Szabolccsal felugrunk, Pepe mozdulatlan. Minden hétvégén hazajár, ha teheti, már csütörtökön, anyja kerekesszékben van egy autóbeleset miatt.

Jólesne most lezuhanyozni. A folyosón jövés-menés, lárma. A hátizsákból kiveszem az üres ételesdobozokat, a dobozok alól a törölközőt. Levetkőzöm, a törölközőt a derekam köré csavarom. Ádám papucsába bújok, egyforma a lábméretünk.

Ádám nővére három évvel idősebb, a szegedi tanárképző főiskolán tanul. Gyerekkorukban folyton verekedtek, összevissza püfölték egymást. Ádám nem emlékszik, miért. Apját nem érdekelte, ki kezdte, adott egy-egy pofont. Verekednek most is, de Ádám már vigyáz, nem üt nagyot. Ha a nővére barátnője náluk alszik, éjjel átoson Ádám szobájába.

A fiúzuhanyzó tele, várnom kell, amíg sorra kerülök. Gumitüskék állnak ki a papucsból, elfordítom a lábfejemet, hogy a talpam kisebb felületen érintkezzen a tüskékkel. Több mint huszonnégy órája vagyok ébren. Vagy aludtam volna pár percet? Bizonyos érzékek a fáradtságnak ezen a szintjén kiélesednek, különben a gumitüskék sem zavarnának. A forró víz feszíti a bőrömet. A folyosón visszafelé nem találkozom senkivel. Megcsúszik a talpam az ajtó előtti nedves kövön, a kilincsbe kapaszkodom.

Mi lesz ma? Semmi. Lemegyünk a klubba, csocsózunk, flipperezünk. Újságot olvasunk, Ádám a Népszabadság apróhirdetéseit, a Nemzeti Sportban a vitorlázás, a női tekebajnokság eredményeit is.

Ezek sosem ébrednek fel?

Szándékosan zajt csapok, vizet eresztek, belököm a dobozokat a csap alá. Nincs mosogatószer, az olajat a forró víz csak elmaszatolja.

Tiszta zoknit és gatyát veszek. Megszagolom a használt zoknit, nem olyan vészes, zacskóba gyűröm, a zacskót a hátizsák legfelső, elkülönített rekeszébe. A kannás bornak van ilyen szaga, mint a zokninak.

Ádámék kitalálták, hogy a vizsgák után megisznak száz kisfröccsöt. Négyen, az fejenként huszonöt. Nem emlékszem, melyikük ötlete volt. Szabolcs belezúgott a pultos lányba, hetekre eltűnt, nekem kellett beugrani helyette. Tiltakoztam. Tudjátok, hogy nem bírom a piát. Ádám legyintett. Akaraterő kérdése.

Izgultam, mintha vizsgára mennék. Nyolc fröccsöt hoznak ki egyszerre, amíg a pincér fordul, meg kell inni a fejenként két pohár italt. Ötvenig minden terv szerint halad. Negyvennyolcig vagy ötvenhatig, mert az ötven nem osztható nyolccal. Nyolcvannál érzem, hogy baj van. Mintha falba ütköznék. A nyolcvan osztható nyolccal. Szaggatottan, összefüggéstelenül beszélek, tízpercenként járok vizelni. Apró kortyokban iszom. Ádám egy hajtásra dönti le a századikat, még nyolcat, kiáltja. A pincér utálkozva fordul felénk. Várjunk egy picit, suttogja Pepe. Miért innánk többet? A százra mindenki emlékezni fog. De száznyolcra vagy száztizenvalamennyire senki, ezek teljesen lehetetlen számok. Így van, üvölti Koller. A százért jöttünk, teljesítettük! Ádámnak vörös a szeme, sokáig hallgat, bólint. Nem rémlik, ki fizetett.

A száz sem osztható nyolccal.

Korog a gyomrom, émelygek az éhségtől. Átmehetnék Ildikóhoz, kedden talán nincs órája reggel. Nem megyek, nincs kedvem a szobatársaival találkozni. Ebben az állapotban Ildikóval sem. Ádám és Pepe tizenkettő előtt nem fognak felébredni, legjobb, ha hazamegyek. Öklendezem, visszanyelem a hányást. Lehet, hogy csak álmodtam az éjszakát? Ildikót is álmodtam? Marja a gyomorsav a nyelőcsövemet. Cipőt húzok, vállamra dobom a hátizsákot.

( nyelviskola )

Kedd este hatkor, a megbeszélt időpontban megjelenik a nyelviskola titkárságán. Felírják az adatait. Honnan jött, Hungary, a férjem anyai nagyszülei magyarok, mondja a középkorú nő az íróasztal mögött. Átadja a munkahelyétől kapott igazolást, fél évig, ezer dollárig térítik a tanfolyam költségeit. A nyelviskola a kínai negyedben van, a belvároshoz közel, a zöld metróvonalon, két perc sétára a megállótól. Más itt a Bloor Street, kopár és kihalt, téglaszínű, alacsony házak, jóval amerikaibb a belvárosi, nyüzsgő Bloor Street drága üzleteihez, színes kirakataihoz képest. Legalábbis, ahogy elképzeli, vagy a filmekben látta, nem járt még Amerikában. A nyelvtanár hatvanas, apró termetű nő, lassan, tagoltan, akcentus nélkül beszél, ázsiai vonású az arca, úgy tűnik, szimpatizál vele. Nem néz a szemébe, ez zavaró, folyton a gallérjába bámul. A nyakkendője csomójába. Leette, összemaszatolta? Fegyelmeznie kell magát, nehogy ő is lenézzen. Ez lesz a program, nyelviskola kedden és csütörtökön, hattól nyolcig, egészen jövő év májusáig, ha időben elszabadul a munkából.

Torontóban az a legjobb, gondolja hazafelé, hogy nincs összhang a városrészek, az egymás mellett párhuzamosan futó utcák között. Mész le délre a Yonge Streeten, felhőkarcolók, hotelek, irodaházak, üvegpaloták, szemben a Union Station, jobbra a CN Tower, a várost átszelő autópálya, aztán a King Streeten keletnek fordulsz, és néhány utca után minden tökéletesen megváltozik. Piros tetők, fák, bokrok, parkok, festett házfalak. Téglaszínű vakolatok. Az utca kelet–nyugati fekvésű, beengedi a fényt, és kiereszti a másik oldalon. Távolabb ott a St. Lawrence Market. Elsőre bejárhatatlan. Nem a méretei miatt, az alapterülete tízezer-háromszáz négyzetméter, valamivel kisebb, mint a vásárcsarnoké a Fővám téren. Pirogot, töltött káposztát is árulnak. Tervet kell készíteni, mielőtt belépsz, gondolja.

A metróban a sínek mellett látott egy egeret.

A tanfolyamon négyfős csoportba osztották, teáztak, beszélgettek a szünetben, a többiek már régóta ide járnak. A japán lány két éve, a kínai és az iráni férfi még régebb óta. Fülel, nehéz a kiejtésüket megérteni… … …

Köszönet az inspirációért, és mert hagytak írni, támogattak, segítettek a szöveg gondozásában, a borítóért, a szerkesztői munkáért, az ajánlóért, az ötletekért, javaslatokért, meg amire már nem is emlékszem, de jó volt:

Feleségemnek, lányaimnak.

Fekete Boglárkának, Gordon Ágnesnek, Gurubi Ágnesnek, Halász Ritának, Masri Mona Aichának, Rácz Ágnes Édának, Sarankó Mártának, Böszörményi Mártonnak, Garaczi Lászlónak, Hrapka Tibornak, Kukorelly Endrének, Mészáros Sándornak és Szüts Miklósnak.

( tartalom )

( ablak )

( belövés )

( hétfő )

( nyelviskola )

( dühöngő )

( májusegy )

( sushi )

( ildikó )

( haza )

( timhorton )

( véncsaj )

( vizsgaidőszak )

( baseball )

( tiszapart )

( nyárutó )

( abbottandcostello )

( rémálom )

( alkohol )

( niagara )

( mimi )

( jóvátétel )

( kim )

( bécs )

( levél )

( vizit )

( kábulat )

( casablanca )

( szájsebészet )

( kényszerlakhely )

( tetőterasz )

( szeged )

( closer )

( tenger )

( erezet )

( nyomozás )

( jégpálya )

( köszönetnyilvánítás )

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2022.
Elektronikus kiadás
Felelős kiadó Mészáros Sándor

Szerkesztette Mészáros Sándor.
Olvasószerkesztő Rácz Ágnes Éda.
A borítót Szüts Miklós tervezte.
Művészeti vezető Pintér József.
Elektronikus könyv Nagy Lajos.

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 308 7

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL Open Font Licence
Kelson Sans – Fontfabric™ Free Font Licence