Petar Pan

James Matthew Barrie

s engleskog preveo
Zvonimir Bulaja

Sadržaj

Poglavlje 1: Petar je stigao

Poglavlje 2: Sjena

Poglavlje 3: Idemo, idemo!

Poglavlje 4: Let

Poglavlje 5: Otok postaje stvarnost

Poglavlje 6: Kućica

Poglavlje 7: Podzemni dom

Poglavlje 8: Sirenska laguna

Poglavlje 9: Nigdjeptica

Poglavlje 10: Sretni dom

Poglavlje 11: Wendyna priča

Poglavlje 12: Odnesena djeca

Poglavlje 13: Vjerujete li u vile?

Poglavlje 14: Gusarski brod

Poglavlje 15: "Ovaj put ili Kuka ili ja!"

Poglavlje 16: Povratak kući

Poglavlje 17: Kada je Wendy odrasla

Bilješke

Impressum

Poglavlje 1: Petar je stigao

Sva djeca, osim jednog djeteta, odrastu. Brzo doznaju da će odrasti, a Wendy je to doznala ovako... Jednoga dana kada je imala dvije godine igrala se u vrtu, te je ubrala još jedan cvijet i s njim otrčala svojoj majci. Mora da je izgledala vrlo dražesno, jer je gospođa Darling stavila ruku na srce i uzdahnula: "O, zašto ne možeš ostati ovakva zauvijek!" To je bilo sve što su njih dvije rekle o toj temi, ali od tada Wendy je znala da mora odrasti. To uvijek znaš nakon što navršiš dvije godine. Dvije godine su početak kraja.

Dakako, živjele su na broju 14 (njihov kućni broj u njihovoj ulici), a sve dok Wendy nije došla na svijet, njezina je majka bila glavna. Bila je ona lijepa dama, romantične duše i slatkih vrckavih usta. Njezina romantična duša bila je poput malih kutijica koje stoje jedna unutar druge, kakve dolaze s čarobnog Istoka: koliko god da ih otvoriš, uvijek ima još jedna. A njezina slatka vrckava usta imala su na sebi jedan poljubac kojega Wendy nikada nije mogla dobiti, iako je bio tamo, savršeno vidljiv u desnom uglu.

Gospodin Darling ju je osvojio ovako: dok je bila djevojčica, mnogo gospode koji su tada bili dječaci istovremeno su otkrili da je vole, pa su svi potrčali prema njezinoj kući da je zaprose, osim gospodina Darlinga koji je uzeo kočiju, prvi stigao, te je tako dobio. Dobio ju je posve, osim one zadnje kutijice i poljupca. On nikada nije ništa doznao o toj kutijici, a s vremenom je i odustao od traženja poljupca. Wendy je mislila da bi ga osvojiti možda mogao Napoleon, ali mogu i njega zamisliti kako pokušava, a onda ljut odlazi zalupivši vratima.

Gospodin Darling hvalio se Wendy da ga njezina majka ne samo voli, nego i poštuje. Bio je on od onih dubokoumnih ljudi koji sve znaju o dionicama i obveznicama. Naravno, o tome zapravo nitko ne zna sve, ali se činilo da on ipak ponešto zna, pa je često govorio da su dionice narasle a obveznice pale, na način zbog kojega bi ga svaka žena poštivala.

Gospođa Darling se udala u bijelom, te je ispočetka kućne troškove vodila savršeno, gotovo pa radosno, tako da joj niti jedna prokulica ne bi promakla. No, s vremenom bi joj se počelo događati da izostavi i čitavu cvjetaču, a umjesto njih počele su se pojavljivati slike beba bez lica. Crtala je njih umjesto da zbraja. To su bile njezine želje.

Prva je došla Wendy, potom John, pa Michael.

Tjedan ili dva nakon što je Wendy stigla na svijet bilo je upitno hoće li je moći zadržati, jer su to bila još jedna usta koja je trebalo hraniti. Gospodin Darling se njome strašno ponosio, ali on je bio častan čovjek, pa je sjeo na rub kreveta gospođe Darling, držeći je za ruku i računajući troškove, dok ga je ona zabrinuto gledala. Ona je željela pokušati, pa neka bude što bude, ali to nije bio njegov stil. Njegov stil je bio uzeti olovku i papir, a kada bi ga ona smela svojim prijedlozima, on bi opet počeo ispočetka.

"Sada me ne prekidaj", zamolio bi je.

"Imam ovdje jednu funtu i sedamnaest šilinga,[1] i još dvije i šest u uredu. Mogu se odreći kave u uredu, a to je recimo deset šilinga, što je dvije funte, devet šilinga i šest penija, s tvojih osamnaest i tri to daje tri funte devet šilinga i sedam penija, uz pet nula nula na mojoj čekovnoj knjižici to je osam devet sedam – tko se to miče? – osam devet sedam, zarez, pamtim sedam – ne govori – mojih, i jedna funta koju si posudila onom čovjeku što nam je došao na vrata – tiho, dijete – zarez i pamtim dijete – eto, gotovo je – jesam li rekao devet devet sedam? Da, rekao sam devet devet sedam. Pitanje je: možemo li izdržati jednu godinu s devet devet sedam?"

"Naravno da možemo, George", povikala je ona. No ona je, kada je u pitanju bila Wendy, bila pristrana, a on je između njih dvoje zasigurno bio čvršći karakter.

"Ne zaboravi zaušnjake", upozorio ju je gotovo prijeteći i potom nastavio: "Zaušnjaci jednu funtu, to sam zabilježio, ali usudio bih se reći da će to prije biti trideset šilinga – nemoj govoriti – pa ospice jedan pet, rubeola pola gvineje,[2] što daje dva petnaest šest – ne mrdaj prstom – hripavac recimo petnaest šilinga" – i tako je to išlo, a zbroj je svaki put ispadao drugačiji. No na kraju Wendy se jedva provukla, nakon što su se zaušnjaci sveli na dvanaest i šest, a ospice i rubeola svele pod jednu stavku.

S istim se uzbuđenjem dočekao i John, a Michael se jedva provukao. Obojicu su zadržali, pa ih se uskoro svo troje moglo vidjeti kako u redu idu u vrtić gospođice Fulsom, u pratnji svoje dadilje.

Gospođa Darling je uvijek sve voljela raditi kako treba, a gospodin Darling je strastveno želio biti baš poput svojih susjeda. Zato su, dakako, imali dadilju. Kako su zbog količine mlijeka koju su njihova djeca pila bili siromašni, ta dadilja je bila pravi newfoudlandski pas, zvan Nana, koja nije pripadala nikome određenome dok je Darlingovi nisu zaposlili. Ona je uvijek smatrala da su djeca važna. Darlingovi su je upoznali u Kensingtonskom vrtu,[3] gdje je provodila najveći dio svog slobodnog vremena zavirujući u dječja kolica. Zbog toga su je nemarne dadilje jako mrzile. Ona bi ih slijedila do njihovih domova, a one bi se na to žalile svojim gazdaricama. Pokazalo se da je ona pravo blago od dadilje. U vrijeme kupanja bila je vrlo pažljiva, a budila se u svako doba noći ako bi jedan od njezinih štićenika i najtiše zaplakao. Naravno, njezina pseća kućica bila je u dječjoj sobi. Imala je dar prepoznati kada je kašalj ozbiljna stvar za koju ne treba imati razumijevanja, a kada je potrebno zbog njega staviti čarapu oko vrata. Vjerovala je do svog zadnjeg dana u staromodne lijekove kao što je list rabarbare,[4] te je uvijek ispuštala prezirne zvukove kada bi se razgovor poveo o svim tim novotarijama kao što su bakterije i tome slično. Gledati je kako djecu prati u vrtić bila je prava lekcija iz odgoja: smireno bi pored njih hodala kada su se ponašala kako treba, a kada bi zastranili, tjerala ih je natrag u red. U dane kada je John igrao nogomet ni jedan jedini put nije zaboravila njegov džemper, a kada se činilo da bi moglo kišiti, obično je u zubima nosila kišobran. U podrumu vrtića gospođice Fulsom bila je jedna soba u kojoj su dadilje mogle čekati. Dadilje bi sjele na klupe, dok Nana bi legla na pod, ali to je bila jedina razlika. One su se pravile da je ne primjećuju jer su smatrale da ima niži društveni status od njih, a ona je prezirala njihove brbljarije. Nije voljela ako su prijatelji gospođe Darling posjećivali dječju sobu, ali kada bi ipak došli, najprije bi Michaelu strgnula pregačicu i navukla mu onu s plavim porubom, pa bi ulickala Wendy, a Johnu popravila crtu u kosi.

Ni jedna dječja soba zasigurno se nikad nije vodila ispravnije. Gospodin Darling je to znao, ali se svejedno ponekad s nelagodom propitkivao što o tome govore susjedi.

Morao je paziti na svoj položaj u društvu.

Nana ga je zabrinjavala i zbog još nečega. Ponekad je imao osjećaj da mu se ona ne divi. "Sigurna sam da ti se strahovito divi", uvjeravala bi ga gospođa Darling, a onda bi dala znak djeci da budu jako dobra prema ocu. Uslijedilo bi lijepo plesanje, u koje bi se ponekad s njihovim dopuštenjem uključila i Liza, njihova jedina druga sluškinja. U svojoj dugoj suknji i sa služinskom kapom izgledala je poput patuljka, premda se kada su je zaposlili zarekla da se nikada više neće ponašati kao da joj je deset godina. Kako bi veselo poskakivali! A najveselija od svih bila je gospođa Darling, koja bi izvodila piruete toliko divlje da je sve što se od nje moglo vidjeti bio samo onaj poljubac, pa bi ga, ako bi netko tada poletio prema njoj, mogao i dobiti. Nikada na svijetu nije bilo jednostavnije i sretnije obitelji, dok se nije pojavio Petar Pan.

Gospođa Darling prvi put je čula za Petra kada je svojoj djeci pospremala glave. Običaj je svake dobre majke da noću, dok njezina djeca spavaju, prokopa po njihovim glavama i stvari dovede u red za sljedeće jutro, stavljajući na pravo mjesto mnoštvo stvari koje su tijekom dana odlutale. Kada biste mogli ostati budni (a to naravno ne možete!), vidjeli biste da i vaša majka to radi i bilo bi vam jako zanimljivo gledati je. To je nalik pospremanju ladica. Vidjeli bi je kako, pretpostavljam, na koljenima veselo zastaje nad nekim od sadržaja u vašim glavicama, pitajući se gdje li ste samo to pokupili, kako otkriva slatke i ne toliko slatke stvari, pa jedno od tih otkrića pritišće uz obraz kao da je slatko mače, a drugo žurno sklanja s očiju. Kada se ujutro probudite, sve zločestoće i ružne misli s kojima ste otišli u krevet već su posložene, smanjene i pospremljene u dnu vaših glava, a na vrhu, lijepo prozračene, raširene su vaše ljepše misli, spremne da ih odjenete.

Ne znam jeste li ikada vidjeli kartu nečije glave. Liječnici ponekad crtaju karte vaših drugih dijelova tijela, pa vaša karta može biti baš zanimljiva. No zamislite ih kako crtaju kartu dječje glave, koja ne samo da je zbrkana, nego se i stalno vrti u krug. U njoj ima cik-cak linija koje izgledaju baš kao grafikon tvoje temperature u bolnici, što su vjerojatno ceste na otoku, jer je Nigdjezemska uvijek više ili manje otok koji na sebi ovdje i ondje ima zapanjujuće mrlje boje, koraljne grebene i zgodna plovila na sidrištu, divljake i usamljene jazbine, i patuljke koji su najčešće krojači, i pećine kroz koje teče rijeka, i prinčeve koji imaju šestoro starije braće, i kolibu koja brzo propada, i jednu malecku staricu zakrivljenog nosa. No bila bi to sasvim jednostavna mapa kada bi ovo pobrojano bilo sve, ali na njoj je također i prvi dan škole, vjera, očevi, okruglo jezerce, šivanje, ubojstva, vješanja, glagoli s dativom, dan čokoladnog pudinga, stavljanje naramenica, brzalica "riba ribi grize rep", tri penija zato što si sam sebi iščupao zub, i tako dalje, a sve su one ili dio otoka ili dio neke druge karte koja probija kroz prvu, a sve je to zbilja zbunjujuće, pogotovo zato što ništa ne želi stajati na miru.

Naravno, različite Nigdjezemske znaju biti jako raznolike. Johnova, na primjer, ima lagunu preko koje lete plamenci, a on po njima puca iz puške, dok Michaelova, koja je jako mala, ima plamenca preko kojega lete lagune. John živi na brodu prevrnutom naopačke na pijesku, Michael u vigvamu, Wendy u kući od vješto zašivenog lišća. John nema prijatelja, Michael prijatelje ima samo noću, Wendy ima ljubimca vuka kojega su roditelji napustili. No sve u svemu, njihove Nigdjezemske slične su između sebe kao što su međusobno slični članovi obitelji, pa kada stoje mirno jedan pored drugoga možeš reći da imaju slične nosove i tako dalje. Na tim su čarobnim obalama djeca koja se igraju zauvijek nasukala svoje brodove. I mi smo također bili tamo. Još uvijek možemo čuti valove, iako se tamo više nikada nećemo iskrcati.

Od svih prekrasnih otoka Nigdjezemska je najugodniji i najkompaktniji. Nije prevelik i rastegnut, znate, s dosadnim razmakom od jedne do druge avanture, nego je lijepo zbijen. Kada se na nju preko dana igrate stolicama i stolnjakom, to nije ni najmanje strašno, ali dvije minute prije nego zaspete Nigdjezemska postaje posve stvarnom. I upravo zato postoje noćne svjetiljke.

Povremeno bi, putujući kroz glave svoje djece, gospođa Darling pronašla stvari koje nije mogla razumjeti, a jedna od tih posve nerazumljivih stvari bila je riječ 'Petar'. Ona nije poznavala nijednog Petra, no ipak, on bi se tu i tamo pojavio u Johnovoj i Michaelovoj glavi, dok je Wendyna glava bila posvuda išarana njegovim imenom. Njegovo je ime bilo ispisano debljim slovima od drugih riječi, a dok bi gospođa Darling u njega zurila, osjećala je da ono izgleda nekako čudno napuhano.

"Da, on je baš napuhan", priznala je Wendy žalosno. Majka ju je naime ispitivala.

"Ali tko je on, mazo moja?"

"On je Petar Pan, znaš, majko."

Gospođa Darling ispočetka nije znala, ali kad se prisjetila svog djetinjstva, sjetila se Petra Pana za kojega su govorili da živi s vilama. O njemu su kružile čudne priče, kao na primjer ta kako kada neko dijete umre, on dio puta putuje s njim da se ne bi bojalo. U to je vrijeme gospođa Darling u njega vjerovala, ali sada, nakon što se udala i opametila, posve je sumnjala u mogućnost postojanja nekog takvog.

"Osim toga", rekla je majka Wendy, "on bi do sada već odrastao."

"O, ne, on nije odrastao", Wendy joj je povjerljivo rekla, "i baš je moje veličine." Htjela je reći da je njezine veličine i duhovno i tjelesno. Nije znala kako to zna, ali je naprosto znala.

Gospođa Darling se posavjetovala s gospodinom Darlingom, ali se on samo podrugljivo nasmijao. "Upamti što ću ti reći", reče on, "to je neka glupost koju je Nana stavila u njihove glave. Takva ideja na um može pasti samo psu. Pusti to, izvjetrit će samo od sebe."

No nije izvjetrilo. Uskoro je nezgodni dječak zaista neugodno iznenadio gospođu Darling.

Djeca mogu doživjeti najčudnije pustolovine a da im to uopće ne predstavlja problem. Na primjer, sjete se spomenuti, tjedan dana nakon što se to dogodilo, da su kada su bila u šumi susrela svog pokojnog oca i s njime se poigrala. I baš je na takav opušteni način Wendy jednoga jutra došla do jednog uznemirujućeg otkrića. Na podu dječje sobe pronašli su nešto lišća nekog stabla, koje sigurno tamo nije bilo kada su djeca otišla u krevet. Gospođa Darling se nad njim dugo iščuđavala, kad joj je Wendy uz tolerantan smiješak rekla:

"Mislim da je to opet taj Petar!"

"Kako to misliš, Wendy?"

"Baš je ružno od njega što ne briše noge", rekla je Wendy uzdahnuvši. Ona je bila uredno dijete.

Kao da je to nešto sasvim normalno, objasnila je da misli da Petar ponekad noću dolazi u dječju sobu, pa sjedne na nogu njezinog kreveta i svira joj u svoju sviralu. Na žalost, nikada se nije probudila, pa nije znala kako to zna, ali je naprosto znala.

"Kakve to besmislice govoriš, zlato? Nitko ne može ući u kuću bez kucanja."

"Mislim da on ulazi kroz prozor", rekla je ona.

"Ljubavi moja, pa ovo je treći kat!"

"Zar lišće nije bilo baš pod prozorom, majko?"

I to je bilo sasvim istinito: lišće su pronašli baš pored prozora.

Gospođa Darling nije znala što da misli, jer se Wendy sve to činilo toliko prirodnim, pa ju se nije moglo razuvjeriti tako da joj se kaže da je to sve samo sanjala.

"Dijete moje", povikala je majka, "zašto mi ovo ranije nisi rekla?"

"Zaboravila sam", rekla je Wendy lagano. Žurila se na doručak.

Da, sigurno je sve samo sanjala.

Ali, s druge strane, lišće je bilo tu. Gospođa Darling ga je vrlo pažljivo proučila. Bilo je to suho lišće, no ona je bila sigurna da ne potječe ni sa jednog stabla koje raste u Engleskoj. Puzala je naokolo po podu, promatrajući ga pomoću svijeće, tražeći tragove neke nepoznate stope. Gurnula je žarač u dimnjak i kuckala po zidovima. S prozora je do pločnika spustila konopac, te izmjerila da je visina čak trideset stopa[5], a nije bilo ni jedne izbočine za koju se moglo uhvatiti pri penjanju.

Sigurno, Wendy je sanjala.

Ali Wendy nije sanjala, što se pokazalo već sljedeće noći, noći za koju bi se moglo reći da su u njoj započele izuzetne pustolovine ove djece.

Te noći o kojoj govorimo sva su djeca još jednom bila u krevetu. Nana je baš tada imala slobodnu večer, pa ih je gospođa Darling okupala i pjevala im uspavanke, dok joj jedno po jedno nisu pustili ruku i utonuli u carstvo snova.

Sve se činilo dobro i sigurno, toliko da se ona nasmijala svojim strahovima, mirno sjela pored vatre i šila.

Šila je nešto za Michaela, koji je za rođendan trebao početi nositi košulje. Bilo kako bilo, vatra je grijala, dječja je soba bila blago osvijetljena trima noćnim svjetiljkama, a košuljica je ležala gospođi Darling u krilu. U jednom času glava joj je klonula, oh, baš dražesno! Zaspala je. Pogledajte samo njih četvero, Wendy i Michael ovdje, John tamo, a gospođa Darling pored vatre. Nedostajala je jedino četvrta svjetiljka.

Dok je spavala, usnula je san. Sanjala je da se je Nigdjezemska previše približila i da je iz nje izletio neki čudni dječak. On ju nije preplašio, jer je mislila da ga je već vidjela na licima mnogih žena koje nemaju djece. Možda bi ga se moglo naći i na licima nekih majki. Ali u njezinom je snu on pokidao zastor koji je skrivao Nigdjezemsku, a ona je vidjela kako i Wendy i John i Michael vire kroz prorez.

San bi sam po sebi bio tričarija, ali dok je ona sanjala, prozor dječje sobe naglo se otvorio i u sobu je uletio neki dječak. Uz njega je bila neka čudna svjetiljka, ne veća od tvoje šake, koja je pojurila po sobi poput živog stvorenja, i mislim da je baš to svjetlo probudilo gospođu Darling.

Prenula se kriknuvši, vidjela dječaka, i nekako je odmah znala da je on Petar Pan. Da smo ti ili ja ili Wendy bili tamo, primijetili bismo da je bio vrlo nalik poljupcu gospođe Darling. Bio je to lijep dječak, prekriven suhim lišćem i sokovima koji cure iz stabala, ali najkrasnija stvar u vezi s njim bilo je to što je imao sve mliječne zube. Kada je shvatio da je ona odrasla osoba, iskezio je te male biserčiće prema njoj.

Poglavlje 2: Sjena

Gospođa Darling je vrisnula, na što su se, baš kao da se radi o odgovoru na zvono, vrata otvorila, te je ušla Nana, vraćajući se iz svog večernjeg izlaska. Ona je zarežala i skočila na dječaka, koji je lagano iskočio kroz prozor. Gospođa Darling je opet vrisnula, ovaj put zabrinuta za njega jer je mislila da je poginuo, pa je otrčala dolje na ulicu potražiti njegovo malo tijelo, ali njega tamo nije bilo. Pogledala je prema gore, ali u tamnoj noći ništa nije mogla vidjeti, osim nečega za što je pomislila da je zvijezda padalica.

Vratila se u dječju sobu i pronašla Nanu s nečim u ruci, za što se pokazalo da je dječakova sjena. Kada je izletio kroz prozor, Nana ga je brzo zatvorila, prekasno da ga uhvati, ali njegova sjena nije imala vremena izaći. Prozor se zalupio i istrgnuo je.

Budite sigurni da je gospođa Darling pažljivo proučila tu sjenu, ali ona je bila sasvim obična.

Nana ni trenutka nije dvojila što je najbolje napraviti s tom sjenom. Objesila ju je vani kroz prozor, što je trebalo značiti: "Sigurno će se vratiti po nju. Stavimo je negdje gdje je lako može uzeti a da ne uznemirava djecu."

No, na nesreću, gospođa Darling nije je mogla ostaviti da visi kroz prozor. Izgledala je poput rublja koje se suši i narušavala je ukupni dojam kuće. Pomislila je kako bi je trebala pokazati gospodinu Darlingu, ali on je upravo zbrajao cijene zimskih kaputa za Johna i Michaela, s mokrim ručnikom oko glave kako bi mu mozak ostao čist, pa se činilo neprikladnim uznemiravati ga. Osim toga, točno je znala što će joj reći: "To je sve zato što imamo psa za dadilju."

Odlučila je smotati sjenu i pažljivo je spremiti u ormar, dok se ne pojavi dobra prilika da o tome kaže mužu. Jao meni!

Prilika se pojavila tjedan dana kasnije, jednoga petka kojega se nikada neće moći zaboraviti. Naravno da je bio petak!

"Petkom moram biti posebno oprezna", govorila bi ona kasnije svom suprugu, dok bi Nana vjerojatno stajala s druge njezine strane, držeći je za ruku.

"Ne, ne", svaki put bi odgovorio gospodin Darling. "Ja sam kriv za sve. Ja, George Darling, sam to učinio. MEA CULPA, MEA CULPA!"[6] On je, naime, imao klasično obrazovanje.

I tako su oni iz noći u noć sjedili prisjećajući se tog kobnog petka, sve dok se svaki njegov detalj nije utisnuo u njihove glave i izašao s druge strane, kao lice na loše iskovanom novčiću.

"Da barem nisam prihvatila taj poziv na večeru na broju 27", rekla je gospođa Darling.

"Da barem nisam ulio svoj lijek u Naninu zdjelu", rekao je gospodin Darling.

"Da sam se barem pretvarala da volim lijek", rekle su Nanine vlažne oči.

"Moja ljubav prema zabavama, George!"

"Moj kobni smisao za humor, najdraža!"

"Moja preosjetljivost na tričarije, dragi gospodaru i gospodarice!"

Onda bi se jedan od njih, ili više njih zajedno, potpuno slomili; Nana na pomisao "Istina je, istina je, nisu smjeli imati psa za dadilju". Često puta bi baš gospodin Darling rupcem brisao Nanine oči.

"Taj vrag!", povikao bi gospodin Darling, a Nanin je lavež bio odjek tog povika, ali gospođa Darling nikada nije proklinjala Petra. U desnom je uglu njezinih usana bilo nešto što joj nije dopuštalo da Petra naziva kojekakvim imenima.

Sjeli bi tamo u praznu dječju sobu, prisjećajući se svake najmanje pojedinosti te strašne večeri. Sve je počelo posve nezanimljivo, posve isto kao i u stotinu drugih večeri. Nana je pripremala vodu za Michaelovo kupanje i nosila ga na leđima.

"Neću u krevet", vikao je on, kao netko tko je i dalje vjerovao da će njegova riječ na tu temu biti zadnja, "neću, neću! Nana, još nije šest sati. O Bože, o Bože, više te ne volim, Nana. Kažem ti, neću se kupati, neću, neću!"

Potom je ušla gospođa Darling, odjevena u svoju bijelu večernju haljinu. Rano se uredila jer ju je Wendy jako voljela vidjeti u njezinoj večernjoj haljini, s ogrlicom koju joj je poklonio George. Na ruci je nosila Wendynu narukvicu. Posudila ju je od nje. Wendy je voljela posuditi svoju narukvicu majci.

Svoje starije dvoje djece pronašla je kako se igraju pretvarajući se da su ona i njihov otac prilikom Wendynog rođenja, a John je govorio:

"Sretan sam što vam mogu reći, gospođo Darling, da ste postali majka", baš onakvim tonom kakvoga je gospodin Darling sigurno koristio prilikom pravog događaja.

Wendy je veselo plesala, baš onako kako je i prava gospođa Darling morala plesati.

Potom se rodio John, uz dodatnu pompu zbog rođenja sina, a onda je Michael izašao iz kade i tražio da se i on rodi, ali John mu je grubo odgovorio da oni ne žele više djece.

Michael je skoro zaplakao. "Mene nitko ne želi", rekao je, a dama u večernjoj haljini, dakako, nije mogla preko toga preći.

"Ja te želim", rekla je ona, "ja jako želim i treće dijete."

"Dječaka ili djevojčicu?", pitao je Michael bez previše nade.

"Dječaka."

I onda joj je poletio u zagrljaj. Sitnica koje su se gospodin i gospođa Darling i Nana sada prisjećali, ali ne baš takva sitnica, jer bila je to zadnja Michaelova noć u dječjoj sobi.

Nastavili bi sa svojim prisjećanjem.

"Baš tada sam ja uletio poput tornada, zar ne?", rekao bi gospodin Darling, prekoravajući se. A baš je bio poput tornada.

Možda bi se za njega moglo pronaći pokoje opravdanje. I on se isto spremao za zabavu i sve je za njega bilo u redu dok nije došao do kravate. Neugodno je o tome pričati, ali taj čovjek, iako je znao sve o dionicama i obveznicama, nije baš savladao kravatu. Ponekad bi mu se ona pokorila bez otpora, ali u nekim prigodama za ukućane bi bilo bolje da je progutao svoj ponos i stavio već vezanu kravatu.

Ovo je bila jedna takva prigoda. Sjurio se u dječju sobu sa zgužvanim malim čudovištem od kravate u ruci.

"Što je, što je bilo, oče dragi?"

"Što je bilo!", zaderao se, baš se zaderao. "Ova krava neće oko vrata." Postao je opasno zajedljiv. "Neće oko mog vrata! Ali oko noge od kreveta hoće! O da, dvadeset sam je puta privezao oko noge od kreveta, ali oko vrata neće! O Bože, ne! Bože mi prosti!"

Pomislio je kako ovo na gospođu Darling nije ostavilo dovoljan dojam, pa je strogo nastavio: "Upozoravam te na to, majko, da ako ova kravata ne bude oko mog vrata ne idemo večeras na večeru, a ako večeras ne odem na večeru više nikad ne idem ni u svoj ured, a ako ne idem u svoj ured, ti i ja ćemo umrijeti od gladi, a naša će djeca završiti na ulici!"

Čak je i nakon ovoga gospođa Darling ostala mirna. "Daj mi da pokušam, dragi", rekla je, a on ju je baš to došao i zamoliti, pa mu je svojim lijepim i hladnim rukama zavezala kravatu, dok su djeca stajala oko njih i gledala kako će se riješiti njihova sudbina. Neki bi se drugi muškarac ljutio zato što joj je to tako lako uspjelo, ali gospodin Darling je imao previše finu narav. Nemarno joj je zahvalio, smjesta zaboravio svoj bijes, te je već u sljedećem času plesao po sobi s Michaelom na leđima.

"Kako smo divlje poskakivali!", reče gospodin Darling sada, prisjećajući se toga.

"Naše zadnje poskakivanje!", zajeca gospođa Darling.

"Oh, George, sjećaš li se da mi je Michael odjednom rekao: 'Mama, a kako si me ti upoznala?'"

"Sjećam se."

"Baš su bili slatki, slažeš li se, George?"

"I bili su naši, naši! A sada ih više nema!"

Poskakivanje je završilo kada se pojavila Nana, pa se na najveću nesreću gospodin Darling s njom sudario, a hlače su mu bile pune dlaka. Ne samo da su to bile nove hlače, nego su to bile prve hlače s vrpcom koje je ikada imao, pa se morao ugristi za usne da mu ne poteku suze. Naravno, gospođa Darling ga je iščetkala, ail je on opet počeo govoriti kako je dadilja pas velika pogreška.

"George, Nana je blago."

"Nema sumnje, ali ponekad imam neugodan osjećaj da djecu čuva kao da su štenad."

"Oh, ne, dragi moj, sigurna sam da zna da oni imaju dušu."

"Sumnjam", gospodin Darling je zamišljeno rekao, "sumnjam." Bila je to prigoda, osjetila je njegova žena, da mu kaže o dječaku. Ispočetka je on samo otpuhivao na tu priču, ali se zamislio kada mu je pokazala sjenu.

"To nije nitko koga poznajem", rekao je pažljivo je pregledavajući, "ali izgleda kao da je od nekog nitkova."

"Još smo o tome raspravljali, sjećaš li se", reče sada gospodin Darling, "kada je Nana došla s Michaelovim lijekom. Nikada više nećeš nositi bočicu u ustima, Nana, i sve je ovo samo moja pogreška."

Premda je bio snažan čovjek, bez dvojbe se s lijekom ponio prilično budalasto. Ako je imao neku slabost, onda je to bilo uvjerenje da je cijeli život hrabro uzimao lijekove, pa je sada, kada se Michael stao izmicati pred žlicom u Naninim ustima, prijekorno rekao: "Budi muško, Michael!"

"Neću, neću!", zločesto je zaplakao Michael. Gospođa Darling je izašla iz sobe da bi mu donijela čokolade, a gospodin Darling je smatrao da treba pokazati čvrstinu.

"Majko, nemoj ga razmaziti", viknuo je za njom. "Michael, kad sam ja bio tvojih godina, lijekove sam uzimao bez gunđanja. Rekao bih: 'Hvala vam, dragi roditelji, što mi dajete lijekove od kojih će mi biti bolje'."