Írta: Carissa Broadbent

A mű eredeti címe: The Songbird and the Heart of Stone

Fordította: Ladányi-Turóczi Csilla

Szerkesztő: Koós Patrícia

Nyelvi korrektorok: Bodnár Alexandra, Vajna Gyöngyi

Műszaki szerkesztők: Daróczi Edit, Oltványi Dorottya

© Carissa Broadbent, 2024

© Ladányi-Turóczi Csilla

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

Borítódizájn: K. D. Ritchie / Story Wrappers

Illusztrációk: Rhys Davies

ISBN 978 963 690 266 7 (epub), kiadói kód: MX-3085e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; tel.: (62) 548-444

E-mail: info@maxim.co.hu, web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Minden elveszett lélek számára,

akinek szüksége van valakire, hogy meghallgassa…

A szerző megjegyzése:

Ez a könyv olyan témákat is érint,

amelyek egyes olvasók számára nehezen feldolgozhatóak: szerepel benne erőszak, szexualitást tartalmazó jelenetek, gyermekmolesztálás és gyermekbántalmazás,

valamint csecsemőhalál (csak említés szintjén).

ELŐSZÓ

Ez a történet arról szól, hogyan bukik el egy kiválasztott.

Mint a legtöbb legendára, erre is igaz, hogy az elején sincs semmi figyelemre méltó.

A lányban sem volt semmi különös, amikor a Napisten kiválasztotta. Szabadon választott. Halandó hívei körében a legnagyobb tiszteletnek örvendő istenek közé tartozott. Minden hajnalban és minden napnyugtakor számtalan áldozatot mutattak be az oltárain: ételt és selymet, gazdagságot és lágy testeket – minden halandó élvezetet, amit egy isten csak kívánhat. De ő meglehetősen válogatósan osztogatta a kegyeit. Csak a legtökéletesebb arcokat, a legerősebb harcosokat, a legügyesebb varázslókat tartotta magához méltónak.

A lányra azonban ezen tulajdonságok egyike sem volt igaz.

A két nővér úgy érkezett a templomba, hogy a világon semmi másuk nem volt, csak ők egymásnak. Tudták, hogy ha itt nem találnak menedéket, újra a halál árnyékába kerülnek, mint számtalan más névtelen és ártatlan ember.

Mindig így kezdődik. A nagy sötétség idején az embereket úgy vonzza a fény, mint legyeket a pók ezüstösen csillogó hálója. Ezek azok a lelkek, akikből az istenek lakmároznak. Senki sem képes forróbb szeretetre, mint az, akinek nincsen senkije és semmije.

Az idősebb nővér gyönyörű volt, ha eltekintünk nehéz életének bűzétől és mindattól, amit a túlélésért tett. Szerzett magának egy selyemruhát, amelyet úgy terveztek, hogy kiemelje az idomait, és ügyesen úgy alakította át, hogy az azt csúfító foltok ne legyenek észrevehetők. A lánynak sűrű, sötét haja volt, dús ajka, sima bőre – minden szempontból olyan volt, amit az istenek általában élveztek, finom falatnak számított. Térdre rogyott az isten oltára előtt, imák ömlöttek a szájából. A hitére, az életére, a lelkére esküdött, az istennek ajánlotta magát, miközben a papok undorodva figyelték. Számukra nem tartozott azok közé, akik méltók az üdvösségre.

Talán a fiatal nő azt remélte, hogy az oltár körül elhelyezett gyertyák majd lángra lobbannak, amikor felajánlja istenének a lelkét – ez lett volna annak a jele, hogy a Napisten új hívet választ ki.

De az isten csak némi érdektelenséggel fogadta a hűségét. Már több ezer olyan kétségbeesett lelket kapott ajándékba, mint amilyen ez a mai volt.

Nem, nem a fiatal nő érdekelte. Hanem a vele lévő gyereklány.

A kislány a nővérét követte tágra nyílt szemmel, a haja jóval kócosabb volt, mint a testvéréé, és az eget bámulta, akárhányszor is rásziszegtek a papok, hogy illedelmesen süsse le a szemét. Meghallgatta nővére könnyes felajánlását, figyelte a papok rosszalló pillantásait, és bár még csak nyolcéves volt, megértette, mi fog történni ezután.

Neki nem volt semmije, amit felajánlhatott volna. És mit is akarhatna tőle egy isten?

Mégis a zsebébe nyúlt, és megszorította az otthonról hozott törékeny kis emléktárgyat, aminek az alakja beleégett a tenyerébe. Kihúzta a zsebéből, és áldozatát az oltárra tette.

Egy madártoll volt.

Akárcsak magán a lányon, a tollon sem akadt semmi figyelemre méltó. Kicsi volt, tompa aranyszínű, meghajlott és félig már felcsupaszodott: a kislány hetek óta összevissza gyötörte.

Akkor miért ragadta meg ez az ajándék – és ez a gyermek – az isten figyelmét?

Máskor dicső férfiakat és nőket választott, pompájuk csúcsán szakította le őket. Ez a kislány, noha elég csinoskának nézett ki, nagy szépségnek azért nem mondhatnánk. Elég okos volt, de nem kiemelkedő. Talán az istennek a mosolya tetszett meg, ami egyedülállóan ferdécske volt a maga halandói mivoltával, vagy az, hogy az orra telis-tele volt szeplőkkel.

De az is lehet, hogy az isteneket, akárcsak a halandókat, egyszerűen megbabonázza saját kárhozatuk.

Mert ahogy megtorpant, a világok közötti fátylon keresztül pont erre a kislányra esett a pillantása.

A kislány pedig visszanézett rá.

A háttérben a papok belefáradtak a lányka nővérének síró könyörgésébe. Megfogták a karját, és elhurcolták. A gyerek számára nővére tiltakozása és a papok durva szidalmai ködös zümmögéssé halványultak a háttérben. Az ég felé fordította az arcát.

És sok évvel később – évtizedekkel, évszázadokkal később – sem felejtette el, milyen volt az isten hangja, amikor gyermekként először hallotta:

Látlak, kicsi. Nyújtsd ki a kezed!

A varázslat olyan könnyen találta meg. Mintha egyenesen a szívéből fakadt volna. A felhők elvékonyodtak, a mézszínű napfény forrón ömlött az arcára. Az oltár körüli gyertyák egyenként lángra kaptak.

És végül láng lobbant nyitott tenyerében is.

A többieknek eltartott egy pillanatig, amíg rájöttek, mi történik. De ahogy a lángot a kislány a kezében tartotta, a papok ámulva kapkodták a levegőt. Nővére tágra nyílt szemmel, csendben figyelte.

A kislány egyiküket sem látta. Csak az eget bámulta, arca fájt a vigyortól, és az isten szeretete melengette. Végre megtalálta azt, amit eddigi rövid, nehéz életében hajszolt. Nagyon sokáig nem tudta, hogyan írja le ezt. De a szó, amit keresett, nem volt más, mint az, hogy cél.

A Napisten azt hitte, hogy aznap csak egy újabb odaadó akolitára tett szert. Nem tudta volna megmondani, mit talált olyan bájosnak a gyermekben, de mit számított? Csak egy újabb kiválasztott lesz a gyűjteményében, aki örömmel fogadja a figyelmét, és ha épp úgy tartja kedve, könnyen félre is dobhatja. A lány azonban holtáig a követője marad, ahogy az összes többi.

Igaza is volt. Egy ideig.

De ez meglehetősen unalmas történet lenne.

Ez a mese arról szól, hogyan bukik el egy kiválasztott. Sikoltozva, a régi életébe kapaszkodva, törött körmökkel. Lassan bukik el, évtizedek alatt.

És végül magával viszi az egész elfeledett világot is.

ELSŐ FEJEZET

Mintha a sötétség egy örökkévalóság óta vett volna körbe. A gyertya nem világított.

Verejték gördült le a homlokomon. A cellám rácsainak dőltem, tekintetem a meggyújtatlan gyertyára szegeződött, amely görbén és porosan állt a szoba túlsó oldalán lévő kampóról lógó, pókhálóval bevont lámpásban. Veszélyesen közel helyezkedett el a nehéz bársonyfüggönyhöz, amely valaha zöld lehetett, de mostanra a rászáradt vértől kifakult.

Egy szikra.

Egyetlen szikra, és a gyertya fellobbanna, aztán a függöny is, és akkor elég nagy lenne a láng ahhoz, hogy még így, a megcsappant erejű mágiámmal is manipulálhassam. Azelőtt még gyertyára sem lett volna ehhez szükségem. Azelőtt könnyedén a tenyerembe idéztem a nap erejét. A tűz segítségével kiszabadulhattam volna. A vámpírok ugyanis erre – a napra – soha nem voltak felkészülve. Nem számítottak rá, hogy képes vagyok ilyesmire, egy vámpírlány, aki nagy szemeket mereszt rájuk, és szélesen mosolyog. Ezzel a módszerrel elég messzire eljutottam eddig.

Átdugtam a karomat a rácsokon. Reszketve fújtam ki a levegőt összeszorított fogaim között, miközben a vérem a padlóra csöpögött, különös dallammal szolgálva. Kinyúltam a mágiámért, amely azelőtt olyan természetes volt számomra, mint a légzés. Az isten felé nyúltam, aki egykor engem választott.

– Kérlek, fényességem – könyörögtem neki csendben. – Kérlek!

De már több mint egy év telt el azóta, hogy Atroxus nem válaszolt az imáimra. Több mint egy éve nem éreztem varázserejének melegét a kezemben. Minden egyes próbálkozásom úgy égetett, mintha gúnyolódni akarna rajtam: Mit kínálhatna még a nap egy vámpírnak?

Ma este sem volt ez másképp.

Addig próbálkoztam, amíg a testem már nem bírta tovább. Aztán összeestem.

A rácshoz szorítottam a homlokomat, a szememet pedig, amelyet könnyek és vér csípett, lehunytam. Csurom vér voltam. Ennek egy része az enyém volt, de nem mind. Az Árnyak Házának katonái egy kereskedőt is megöltek, amikor értem jöttek. Újra magam előtt láttam, milyen arcot vágott a kereskedő, amikor az Árnyszülött nyílvessző átszúrta a torkát, és hogy a katonák mennyire közömbösen dobták félre a testét, mielőtt lecsaptak rám. Szegény ember, kedvesebb volt hozzám, mint amit megérdemeltem volna. Talán megsajnálta bennem a koszos, megtört utazót a semmi közepén.

De vajon hogy találtak rám a katonák? Már hónapok óta egyedül voltam, és olyan óvatosan mozogtam, hogy a lehető legkevesebb nyomot hagyjam magam után. A három vámpírkirályság közül az Árnyak Házának volt a legnagyobb jártassága a kémmágiában. Titkokkal, érzelmekkel, tudással kereskedtek. Ha valaki képes felkutatni egy bűnözőt, azok az Árnyszülöttek. Legalábbis szerintem.

Én azonban mérföldekre voltam az Árnyak Házának határától. Csak egy lány voltam. Mégis eljöttek értem, mintha pontosan tudták volna, hol leszek.

Ugyanakkor azért több voltam, mint egy kis senki. Megöltem az Árnyak Házának egyik hercegét.

Nem voltam hülye. Tudtam, hogy végül elkapnak. Ezért is hagytam el az Éj Házát, nem igaz? Hogy megvédjem a barátaimat a tetteim következményeitől.

Legalább ez sikerült.

A fejem kóválygott. Talán a vérveszteség miatt. Talán nem.

Visszafojtottam a könnyeimet, és a zsebembe csúsztattam a kezem. Tudtam, hogy üres. Az Árnyszülött katonák elvették minden tulajdonomat. Félig eszméletemnél voltam, miközben a ruhámban kotorásztak, a mágiájuk béklyóba verte a gondolataimat, ettől függetlenül majdnem sikerült kinyújtanom a kezemet, amikor elvették Raihn leveleit.

Raihn bontatlan leveleit.

Olyan sokat küldött nekem! Oraya is írt párat. Ha elég közel jártam az Éj Házának fővárosához, a mágiájuk segítségével juttatták el ezeket hozzám. Minden héten vagy legalább kéthetente kitérőt tettem, hogy hatótávolságon belül kerüljek, és úgy dédelgettem ezeket a gyűrött pergamendarabokat, mintha értékes kincsek lennének. El tudtam képzelni, mi áll bennük. Raihn kusza kézírása: Hol a fenében vagy, Mish? Oraya folyékony betűi: Ne akard, hogy utánad küldjem Jesmine-t, és ő vadásszon le!

De képtelen voltam rávenni magamat, hogy elolvassam ezeket a leveleket.

Arra sem tudtam rávenni magamat, hogy kidobjam őket.

Most mindkét döntést nagyon bántam. Még mindig láttam Raihn arcát abban a pillanatban, amikor elmondtam neki, hogy elmegyek. Azt a kölyökkutya tekintetet, amelyet átitatott a fájdalom. Az emléktől megint zokogás tört fel a torkomból.

Istenek, annyi hibát követtem el!

Hirtelen kő csikordult a kövön, mire felugrottam.

Az ajtó kinyílt, hideg fény ömlött végig a talajon. Felemeltem a fejemet, de ettől erős szédülés tört rám. Még több vér csöpögött a padlóra.

Egy nő és egy férfi állt az ajtóban. A nő nemesi származású volt. Tudtam, amint ránéztem. Magas termetű, egyenes hátú, kezét elegánsan összekulcsolta maga előtt. Hosszú, gesztenyeszínű hajfonatai a vállát verdesték. Smaragdzöld bársonyruhát viselt, amely szorosan rátapadt a testére, és a padlót súrolta. Mídere szűk volt, mélyen dekoltált ruhájából szinte kibuggyant a melle. Az öltözék a tipikus Árnyszülött öltözködési stílus klasszikus példája volt: méregdrágának tűnt. A nő tett egy lépést felém: hűvös, szúrós tekintettel méregetett.

Volt benne valami ismerős, amitől kirázott a hideg. Ez a valami túlmutatott a megjelenésén. Éreztem, még ha nem is tudtam hova tenni.

A társa becsukta a nő mögött az ajtót. Őt azonnal felismertem. Nagydarab férfi volt, hátrafésült, sötét hajjal, finom bőrpáncélban, vállán az úrnője ruhájához színben illő köpeny lógótt. Tekintetemet erre szegeztem. Nem öltözött még át, mióta iderángatott. Szörnyen nézett ki. Mindenét beborította a vérem.

A nő csendben állt, amíg a testőre ki nem nyitotta a cellám ajtaját. Belépett.

– Kelj fel! – utasított.

A hangja hibátlan volt, dallamos, és az általa kiejtett két szótag volt a legelbűvölőbb dolog, amit valaha is hallottam. A testem teljesen összetört. A parancsát hallva mégis fel akartam állni. Nem létezett más lehetőség, minden alternatívától elvágtak, mint szőlőt az ágról.

Talpra kecmeregtem, mielőtt elhatároztam volna, hogy felállok.

Árnyszülött mágia – jöttem rá. Az elme és a kényszer, az illúzió és az árnyék varázsa.

Amikor a kis embergyerekek egy fél világgal arrébb rémtörténeteket meséltek éjszakánként, az Árnyak Házának vámpírjai voltak azok a szörnyek, akiket a rémálmaikban láttak. Persze az Éjszülöttek is félelmetesek voltak a szárnyaikkal, a kardjaikkal és halált megvető bátorságukkal. A gonosz és kiszámíthatatlan Vérszülöttek is rémisztőek voltak, mint a veszett farkasok.

Az Árnyszülöttek azonban… olyanok voltak, mint a szellemek. Magát a valóságot hajlították meg. Úgy itták magukba a sötétséget, mint a bort, és élvezték a benne rejlő félelem ízét.

A nő lassan körbejárt. Meginogtam. Az elmém engedelmeskedett a parancsának, de a testem nem volt képes egyenesen állni. Úgy éreztem, hogy billeg a padló.

Dumáld ki magad ebből, Mische! De a szavak, talán életemben először, olyan távolinak tűntek. És nem is jutott eszembe semmi. Végül a nő megállt előttem, végigmért a lábamtól a fejem búbjáig, és kegyetlenül, lehengerlően rám mosolygott.

Ez volt az. A mosolya.

Belém vágott a felismerés. Tudtam, ki ő. Hogy miért tűnt olyan ismerősnek.

Elkerekedett a szemem.

Kis öröm vetett hullámot köztünk, amikor a nő felkacagott.

– Tehát ez az a némber, aki megölte a testvéremet. – A mosolya megsavanyodott, vicsorgássá olvadt. – Micsoda szégyen! Az Árnyak Házának hercegét az a kis ribanc öli meg, akit ő maga változtatott át. Soha nem volt képes irányítani az ösztöneit. Így jár, aki egész életében mindent megkap, amit csak akar.

Nagyon hasonlított a… bátyjára.

Sőt mi több, olyan érzést keltett bennem, mint a bátyja – érzékeltem a közös varázslatunknak azt a kis visszhangját, ahogyan fogva tartotta az elmémet. Átváltoztatott, és ezzel odaadta nekem a vámpírság átkozott ajándékait is, amelyeket annyira próbáltam elzárni magamban. A mágiája azonban megmozgatott valamit az elreteszelt ajtó mögött: a mágiám felismerte a teremtője nyomát.

Tagadd le! – sürgettek az elmém hátsó részében megbúvó racionális gondolataim utolsó darabkái. – Náluk vannak Raihn levelei. A bűnöd az Éj Házát is belekeveri. Tagadnod kell!

Minden erőmre szükségem volt, hogy magamra kényszerítsek egy bájos mosolyt.

– Azt hiszem, összekeversz valakivel…

A nő a szemét forgatta. A mágiája úgy hatolt be az emlékeimbe, mint kés a vajba. Úgy éreztem, mindjárt felrobban a koponyám. Múltam villanásai suhantak el előttem, miközben az elmémben turkált: a Végzet Hajnalának Citadellája, a nővérem arca, a kék ég a tenger felett, az Árnyak Házának partjai…

Aztán ő.

A nő megállt. Ziháltam. A falhoz nyomott, kezét a nyakamra szorította, bár nem emlékszem, mikor ragadott meg. A vércseppek egyre gyorsabban csöpögtek a sebeimből.

A nő lassan elmosolyodott.

– Ah. Itt is van. A bátyám halálának napja.

Mágiája úgy hatolt át az agyamon, mint egy tompa kés. Megragadta az emléket, és kivágta.

Az Árnyak Házának hercege elképesztően jóképű férfi volt, és úgy nézett rám, mintha kellemes meglepetés lennék: alig várta, hogy felfalhasson. A bálterem másik végéből bámult rám, én pedig a tenyeremen lévő izzadságot pompás, nevetséges ruhám aranyszínű anyagába törölgettem. Tíz perce még gyönyörűnek éreztem magam benne. Most viszont már utáltam, hogy ennyire kitűntem a tömegből. Nem szólhattam Raihnnek vagy Orayának. Nem, hiszen annyi minden múlt azon, hogy ez a bál jól sikerüljön…

A nő mélyebbre hatolt. Fájdalom hasította szét a fejemet, a jelen és a múlt közötti varratok felszakadtak.

– Óvatosan, Egrette! – figyelmeztette a férfi. A hangja mintha egy másik világból érkezett volna. – Még nem ölheted meg.

Egrette. Hallottam már ezt a nevet. Lassan összeállt a kép.

Az Árnyak Házának volt egy hercegnője is. Második az öröklési sorban, az általam megölt férfi húga. De ez a tudás elrepült, elveszett, miközben az elmém támadás alatt állt. Alig hallottam Egrette válaszát.

– Úgyis hamarosan meghal. Mielőtt azonban ez bekövetkezne, látni akarom, hogyan csinálta.

Széttépte az emlékeimet arról a bálról – a puccsról, amikor Raihnt elrabolták, és Oraya eltűnt. Egrette átugrotta azokat a képeket, amikor a Vérszülött őrök elrángattak, és bezártak, hogy az Árnyszülött hercegnek ajándékozzanak.

Aztán megállt: ott, abban a pillanatban, amikor történt.

A falhoz nyomtam a herceget. Oraya mögöttem állt. A herceg keze a torkomon. Annyira dühös voltam!

Ez a férfi mindent elvett tőlem. Olyan szörnyeteggé változtatott, aki nem érdemes arra, aminek az életemet szenteltem. Ő volt az oka annak, hogy elvesztettem a varázserőmet. Miatta hagyott el az istenem.

Csak erre a gyűlöletre tudtam gondolni, ahogy megragadtam a kardot, amelyet Oraya adott nekem.

A pengét egyenesen a mellkasába döftem, és csak nyomtam, nyomtam, nyomtam, amíg már nem tudtam tovább nyomni – amíg a herceg tökéletes arca el nem ernyedt.

Egrette megállt. A varázsa valahogy ragaszkodott ehhez a képhez – a testvére halálának a pillanatához.

Mosolygott.

– Szegény, szegény Malach! Milyen szomorú!

De éreztem az érzelmeit azon a szálon keresztül, amely összekötött minket. Egrette egyáltalán nem volt szomorú.

Elengedett, én pedig zihálva a földre zuhantam.

– Nincs értelme hazudni – mondta. – Emellett Malach megölése volt a leghasznosabb dolog, amit valaha tettél. Amúgy sincs már sok időnk, hogy esélyed legyen ezt túlszárnyalni.

Megpróbáltam megfordulni, térdre kecmeregni. De a hercegnő szoknyája alól előbukkant egy finom papucsba bújtatott láb, és visszalökött a kőre, hegyes lábujjai a legfájóbb sebeimet találták el.

– Egrette! – figyelmeztette a férfi.

– Ó, pszt. Az extra vér növeli a hatást. Apám élvezni fogja, ha látja, hogyan szenved egy kém.

Kém?

– Nem vagyok…

– Kímélj meg a magyarázkodástól! Csak azért jöttem, hogy felmérjem, mennyire megfelelő az ajándékom, mielőtt átadnám.

– Ajándék?

A szó elmosódott és gumiszerű volt. Fekete vér ömlött a macskakövekre. Egrette halvány undorral, fintorogva nézte.

Tekintetemet a mellette lévő poros lámpásban álló, meggyújtatlan gyertyára emeltem.

Olyan tökéletesen el tudtam képzelni, hogy nézne ki az arca, miközben a lángok beborítják. A vámpírok másképp égtek, mint az emberek. Az emberek inkább elolvadtak, de a vámpírok úgy kaptak lángra, mint a száraz papír, a bőrük berepedezett, lehámlott, és fehér hamuvá vált.

Hónapokkal ezelőtt másodpercek alatt meg tudtam volna gyújtani azt a gyertyát.

De ehelyett csak tehetetlenül felnyögtem, amikor Egrette a lábával taszított egyet rajtam, és átfordított.

– Eleget láttam – mondta. A hangja elhalványult. A szempilláim lecsukódtak. Összegömbölyödtem, hogy védjem az oldalamon lévő nyitott sebet. A halál ott lapult az árnyékban.

Az istenem mégis hallgatott.

De miért is várnék mást? Miért érdemelnék bármi mást?

Már nem voltam kiválasztott. A gyertya hideg maradt.

SAESCHA RÉGEN, AMIKOR kislány voltam, vámpírokról szóló történetekkel rémisztgetett.

– Gonosz vadállatok – mondta mindig. – Inkább halottak, mint élők, és neheztelnek az emberekre, amiért rendelkeznek azzal, amivel ők nem. Tudod, mit szeretnek a legjobban enni?

Néha, ha játékos kedvemben voltam, játékká változtattam a kérdést…

– Lábujjakat! – kuncogtam. – Fület! Köldököt!

De általában büszkén kimondtam a valóságot:

– Vért!

Szerettem, ha igazam van.

Saescha pedig lassan megrázta a fejét, kedves arca drámai komolyságot tükrözött.

– Nem, Mische. Ez egy általános tévhit. Amit igazán, igazán szeretnek, mégpedig mindennél jobban, azok a lelkek. Egyetlen nagy korty, és felszippantják a lelkedet. Különösen a göndör hajú hatéves kislányok lelkét szeretik!

Aztán rám vetette magát, és csiklandozni kezdett, miközben úgy tett, mintha a nyakamat rágná, és én addig nevettem és nevettem, amíg már levegőt sem kaptam.

Saescha hangjának emléke úgy sodródott most, mint egy magányos felhő az üres égen, de ezúttal nem nevettem.

Talán pont erről beszélt, mert most úgy éreztem, hogy maga a lelkem bomlik darabjaira. Az álmok úgy hullámzottak felettem, mint ahogy tengervíz mossa egyenletes ütemben a partot: hol visszahúztak a valósághoz, hol újra kegyetlenül elragadtak. Egrette brutális kotorászása az elmémben felforgatta a gondolataimat, az emlékek úgy ömlöttek, mint a vér a felszakadt húsból, épp olyan halálosak voltak, mint a sebek a bőrömön.

Elvesztettem a fonalat, hogy ki vagyok, hol vagyok. A múlt és a jelen közötti határ összemosódott.

Itt fogsz meghalni – mondtam magamnak.

Csinálj valamit! – könyörögtem magamnak.

De nem tudtam visszamászni a valóságba. A nap után nyúltam, amely égési sérülésekkel jutalmazott. Olyan isten után nyúltam, aki nem válaszolt. Visszazuhantam az álmokba.

Először azt hittem, hogy a kezeket is csak álmodom.

Nem voltam biztos benne, meddig fogok ott feküdni, amikor egy alak hajolt fölém. Alig tudtam kinyitni a szememet, és amikor mégis megtettem, nem voltam képes koncentrálni. Minden kivehetetlen volt, csak homályos árnyékokat láttam. Finom illat szállt felém, amit nem tudtam hova tenni – valami hideg és tiszta, és gyengén virágos, mint a fagyba borult pipacsok.

Valaki megérintett. Valaki megfordított. A sérüléseimre nehezedő nyomás miatt sírva fakadtam. Nem láttam. Nem tudtam mozogni. Gyengén kapálózni próbáltam, de az alak rám sziszegett:

– Pszt! Elég!

Megragadták a csuklómat, és a padlóra löktek.

Reccsent, ahogy a már amúgy is szakadt ingemet felrántották.

Tiltakozóan felnyögtem, de…

Az idegen a hasamra nyomta a kezét, pont a legrosszabb sérülésemre.

Ziháltam.

Az érintés áthatolt a bőrömön. Úgy telepedett meg a tüdőmben, mint a levegő; az ereimben csordult, mint a vér. Mindez olyan természetes volt, mint egy elfeledett dal, egy himnusz, amely ott lebeg a nyelvem hegyén. Aztán hirtelen eszembe jut.

– Állj! – nyögtem.

– Hadd segítsek!

A hangjában nem volt vigasztalás. A szavai kemények és közvetlenek voltak. Végigsimított a sebeimen, majd a karomon, és felhúzta az ingujjamat. Nyögtem és vergődtem, inkább ösztönből, mint bármi másból, mert tudtam, mivel van tele a csupasz karom – az évek óta gyűlő égési sebhelyekkel, a nap mágiáját használó vámpír természetes büntetésével.

A kudarcom jeleivel.

– Hagyj! – próbáltam kimondani. De megint elvesztettem az eszméletemet. A hullámok alá zuhantam. A látogatóm visszahúzta az ingujjamat, és a homlokomhoz nyomta a kezét.

A sötétség ezúttal nem tűnt büntetésnek. Olyan volt, mint egy ölelés.

OLYAN SOK FURCSA álmom volt!

Azt álmodtam, hogy meglátogattak. Valami csinos népek díszes öltözetben és kifogástalan egyenruhában. Szűk fehér ruháról álmodtam, ezüstláncokkal a csuklóm körül. Végtelen parancsokról álmodtam – állj ide, fordulj oda, ülj, állj, nyújtsd ki a kezed, sétálj, az isten szerelmére, gyorsabban. Hangokról álmodtam – a király örülni fog, ugye? –, és szemekről meg kezekről álmodtam, és bár ezek az érintések most sokkal lágyabbak voltak, mint amelyeket korábban éreztem, még álmomban is tudtam, hogy sokkal kegyetlenebbek. Mégse jutott eszembe, hogy harcoljak ellene. Az elmém egyetlen lehetőségre korlátozódott, amelyben nem volt helye az engedetlenségnek.

Kövekről álmodtam, csillagos éjszakáról, és egy késekből álló palotáról.

Egy ajtóról álmodtam, és…

– Ébreszd fel! – mondta egy kedves hang. Valaki megérintette az arcomat.

Hirtelen már nem álmodtam. A valóság úgy zuhant rám, mint valami lavina, fagyosan és katasztrofálisan.

– A francba! – nyögtem, mielőtt megállíthattam volna magamat. A térdem megroggyant, bár valaki megragadott, és állva tartott.

Több száz vámpír szempár bámult rám.

Egy pompás bálterem közepén álltam. Úgy tűnt, éppen egy, a terem nagyszerűségéhez illő mulatság kellős közepén vagyok. Istenek, az egyetlen másik alkalom, amikor ilyet láttam, az Éj Házának palotájában volt – és talán nem véletlen, hogy az egyetlen másik mulatság, amelyen részt vettem, azzal végződött, hogy megöltem az Árnyak Házának hercegét. Kegyetlen tréfának tűnt.

Ennek a teremnek a stílusa azonban nagyon más volt, mint az Éj Háza kastélyának. Minden kemény élekkel volt tele a lekerekített formák helyett, éles, fémes felületekkel a sima márvány helyett, bársonnyal a selyem helyett. Tekintetem a bonyolult, csillogó fekete acélból készült oszlopok között ugrált, amelyeket úgy alakították ki, mintha csavarodó indák lennének. Valódi növények borították őket, tele fekete és vörös rózsákkal. Gyakorlatilag éreztem a vér ízét, amely a díszítést létrehozó dolgozók ujjaiból fakadt. Ez az a fajta szépség, amelyről biztosan tudni lehet, hogy valakinek garantáltan szenvednie kellett érte.

A körülöttem lévők ugyanolyan fájdalmasan vonzóak voltak elegáns, sima és hosszúkás arcukkal, telt ajkaikkal. Hajukat szigorú frizurába rendezték, vagy sima zuhatagként omlott a vállukra. Kifinomult díszruhát viseltek, a férfiak és a nők alakját kiemelték a kifogástalanul szabott bársony- és brokátöltözékek. A nők vérfoltos keble kidomborodott a szűk míderek dekoltázsából. A férfiak aranyzsinóros zakóját, amelyet a bál elején valószínűleg még nyakig begombolva viseltek, mostanra meglazították, felfedve az ingüket tarkító fekete és vörös foltokat.

A vér illatától – emberi, forró és édes vér – majdnem újra megroggyant a térdem, a gyomrom összeszorult, a számban összefutott a nyál. Istenek, mennyi idő telt el azóta, hogy nem ittam? A tekintetem megakadt egy emberi férfin, egy véráruson, aki az egyik lakomaasztalnak dőlt. Vér folyt le a nyakán, és a combja felső részénél a ruhája elszakadt. Kényszerítenem kellett magam, hogy elfordítsam róla a tekintetemet: szégyelltem magam.

Fehér ruhát viseltem, hasonlót, mint a többiek – feszes brokát, olyan szűk míderrel, hogy fájtak a bordáim. A szövet vékony volt. Lenéztem, és láttam, hogy a sérüléseimből szivárgó vér átütött rajta – a vér rózsaszirmokként terült szét a derekamon, a jobb vállamon és a bal alkaromon.

Rájöttem, hogy szándékosan. Ez is az előadás része volt.

Minden irányból nyomás nehezedett az elmémre, úgy tépkedve a félelmem foszlányait, mint mohó ujjak a bőrt a pulykáról, de kihúztam magam, felemeltem az államat, és olyan magasra, szilárdra emeltem a mentális falaimat, amennyire gyenge elmém csak bírta.

És minden erőmre szükségem volt, hogy így is maradjak, amikor megpillantottam az előttem lévő férfit.

Ó, istenek!

– Atyám – mondta az Árnyszülött hercegnő. A hangja lágy volt, mégis dübörgött a hatalmas teremben. – Születésed boldog éjszakáján hadd nyújtsam át az ajándékomat. Bemutatom neked a fiad gyilkosát.

Az Árnyak Házának királya rám szegezte a tekintetét, amelynek a mélyén ezeréves gyűlölet lappangott.

MÁSODIK FEJEZET

Biztos voltam benne, hogy pontosan az, akinek mondták.

Még az emberek is tudtak mindent Obitraes királyairól, a vámpírok földjéről. Végül is a vámpír uralkodóknak évszázadok álltak rendelkezésükre, hogy felépítsék véres tetteik lángjaiból kovácsolt, mítoszokkal övezett hatalmas palotáikat. Az emberek a maguk földjein úgy suttogtak róluk, mint szörnyekről. Obitraesben meg úgy, mintha istenek lennének.

Az évek során már minden történetet hallottam. Vincent, Oraya apja és az Éjszülöttek egykori királya volt a kivont penge, a gyilkos, aki hideg, mint maga az éjszaka. Dante, a Vérszülöttek királya hatalmas fenevad volt, aki több foggal és karommal rendelkezett, mint amennyi harcossal. Egy napon Raihnről és Orayáról is hasonló legendákat fognak szőni, és én alig vártam, hogy halljam őket.

Raoul, az Árnyak Házának királya viszont talán mindannyiukat túlszárnyalta. A vámpírkirályok közül ő volt a legidősebb, és ő volt az, aki a legtovább meg bírta tartani a hatalmát. Mint a legtöbb vámpíruralkodó, ő is elődje, az anyja levágott fejéről tépte le a koronát, a kardjáról is csak aztán törölte le a vért. Két évszázaddal ezelőtt majdnem sikerült elpusztítania a Vér Házát, anélkül, hogy egyetlen csatát is meg kellett volna vívnia, harcosok helyett a kínzásokra és a kémeire támaszkodott. Azt mondták, úgy csipkedte ki a gondolatokat a fejedből, mint szőlőszemeket a fürtről, és ugyanolyan könnyen el is tudta taposni őket. Azt mondták, hogy lánc nélkül is a rabszolgájává tehet bárkit.

Emberként imádtam a történeteket, mert szerettem fantáziálni. És számomra ezek a dolgok nem is számítottak másnak, csak a fantázia termékeinek. Mítoszok és legendák voltak.

De ebben a pillanatban, amikor az Árnyszülöttek királya rám nézett, és a jelenléte úgy nyomta le az elmémet, mint ahogy az éjszaka nehezedik a horizontra, rájöttem, hogy tévedtem. Minden történet igaz volt.

Azon tűnődtem, vajon a bennem élő ember az, aki zsigeri vágyat érez arra, hogy megforduljon és elfusson?

Vagy talán a vámpír, amelynek állati ösztöne felismerte a nála erősebbet?

De sosem volt szokásom elmenekülni. Még akkor sem, amikor kellett volna.

Ehelyett azt tettem, amit mindig: a legnagyobb, legszebb mosolyomat villantottam arra a szemétládára.

Mellette egy szőke nő állt – minden bizonnyal a felesége –, és bár nem olyan nyíltan, de legalább olyan éles dühvel bámult, mint a férje. Ugyanolyan mozdulatlan volt, nem is lélegezett, keze Raoul karján pihent. Úgy nézett rám, mintha kész lenne bármelyik pillanatban a torkomba mélyeszteni a fogait.

Veszélyes volt. Az a kis penge, akit senki sem látott, mert túlságosan lefoglalta őket, hogy a férje kardját nézzék.

Valaki durván a lapockáim közé vágott. Az volt a célja, hogy térdre kényszerítsen, de ettől függetlenül felemeltem a fejemet, amikor Egrette elhaladt mellettem.

– Én magam fogtam el, atyám. – Büszkeségtől felfújt hangja megtöltötte a báltermet. – Időbe telt, de a kémeim végül kiderítették, hol rejtőzik. A határainktól csak néhány mérföldre volt északra. Az Éj Háza küldte, nem kétséges. Akkor meg akartam ölni, de gondoltam… – Gonosz mosoly terült szét rubinszínűre festett ajkán. – Talán te akarod belőle az első falatot.

Lassan összeraktam, miről van szó.

A ruhám. A bál. Egrette hangja: túl hangos, túl magabiztos, túl kegyetlen volt. Ahogy néhány másodpercenként az apjára nézett, mintha alig várná, hogy végre a beszéd végére érjen, és felmérje a reakcióját.

Volt érzékem ahhoz, hogy meglássam másokban, milyenek. Ahogy most Egrette-re néztem, kétségbeesést láttam benne.

Én csak egy eszköz voltam, hogy elnyerje az apja kegyeit. Valami, amiről úgy sejtettem, soha nem volt képes elérni.

Az istenekre! Bábként fogok meghalni valaki más családi drámájában! Raoul rám nézett, az a kortalan szempár még csak nem is pislogott.

– Az Éj Háza – mondta lassan. Aztán felnevetett, a hangja végigcsúszott a levegőben. Kegyetlen gyönyöre a koponyámba fúrta magát.

Aztán egy hirtelen mozdulattal felállt.

– A varjak és denevérek királysága kémeket küld hozzám? Neculai nem szolgált rá ilyen bátorságra.

Pislogtam, a homlokomat ráncoltam.

Neculai? Neculai az Éj Házának királya volt… Raihn előtt. Sőt, Vincent előtt! Több száz évvel ezelőtt meghalt.

A vendégek örömteli kuncogása elhalt. Kínos pillantásokat váltottak egymással. Egrette újabb lépést tett előre, tekintete a tömeg és az apja között cikázott.

– Neculai megérdemelte, hogy látta a királyságát összeomlani – mondta. – Igen, az Éjszülöttek mindig is túl merészek voltak, atyám.

Elég gyenge kísérlet volt arra, hogy fedezze az uralkodó tévedését. Nem működött.

A zavarodottság ráncokat vésett Raoul homlokára. Megdörzsölte a halántékát.

– Vincent – mondta, mintha emlékeztetné magát. – Vincentnek volt mersze kémeket küldeni hozzám? Darabokban fogom visszaküldeni őket, ahogy korábban is tettem – fordult hirtelen a felesége felé vicsorogva. – Ennek nem lett volna szabad megtörténnie. Hol van Malach? Hozzátok ide nekem!

Egy másik halott királyra haragudott. A halott fiát akarta maga elé kéretni. Valami itt nagyon nem stimmelt.

– Menjetek, kapjátok el! – vicsorgott Raoul, és maga a levegő is megrepedt.

Összekuporodtam, ahogy fájdalom hasított a koponyámba. Halk zümmögés vibrált a fülemben. A szoba hirtelen elsötétült, az árnyékok úgy csorogtak le a falon, mint a vér egy átvágott torokból. Nem kaptam levegőt. Nem tudtam gondolkodni. Épp csak annyira voltam képes felemelni a fejemet, hogy lássam, a többi vendég is a fejét szorongatja. Az emberi vérárusok a földre rogytak, szemük fennakadt, szájukból hab bugyogott elő.

A királynő belekapaszkodott a férje karjába. Egy borospoharat erőszakolt az ujjai közé, és segített neki a szájához emelni. A király nagyot kortyolt az italból.

És ugyanolyan hirtelen, ahogy jött, el is tűnt minden. A hang. A fájdalom. A sötétség. Eltűnt.

Kiegyenesedtem, de még mindig remegtem Raoul kirohanásának az utóhatásaitól. A vendégek is összeszedték magukat, a szemüket és a homlokukat dörzsölték. Ennél azért több reakciót vártam volna tőlük, de mintha senki tudomást se vett volna arról, hogy mi történt.

Nem ez volt az első alkalom.

Raoul nem volt jól. És olyan öreg, olyan hatalmas volt, hogy ha a szellemi képességei felett elvesztette az uralmat, akkor az azt jelentette, hogy a mágiája feletti uralmat is elvesztette. Ez nem csak az Árnyak Házának volt kínos. Az ilyesmi halálos.

Az Árnyak Házának királya hatalmas teherré vált.

Talán az arcomra is kiült a felismerés, mert Egrette rám pillantott, és hallottam a hangját a fejemben:

Egy szót se szólj, te kis spicli! Egy átkozott szót sem!

De Raoul arca most sima volt, a szeme tiszta. Odajött hozzám. A vámpírok az öregedés során nagyon sok, az emberekre emlékeztető vonásukat elvesztették. Raoulnak, amilyen vén volt, már pislognia sem kellett.

– Megölted az örökösömet – mondta.

Olyan hanyagul hámozta szét az emlékeimet, mintha egy narancs gerezdjeivel tenné. Újra éreztem a kardot a kezemben. A herceg vérét az arcomon. Nem hagytam, hogy Oraya meglássa, amikor aznap este lenyaltam a számról. Hogy mennyire élveztem fémes ízét.

A király mágiája visszataszított. Mégis megszólította az enyémet, és fordítva, megérezte benne a teremtőm nyomát.

– Ajándékom több, mint a megtorlás, atyám – szólalt meg Egrette. – Igen, megölte Malachot. De mindannyian tudjuk, hogy nem egyedül tette. Végezd ki a bűnéért! Küldd vissza darabjait az Éj Házába! Mutasd meg a rabszolgakirálynak és a félvér királynőnek, mit gondolunk az árulásukról.

Megállt a szívem.

Elképzeltem Raihn és Oraya arcát, amikor meglátják a fejem egy kosárban. Háborút indítanának értem, annak ellenére is, hogy ingatag, újsütetű uralmuk ezt nem bírná ki. Véget vetnének az Éj Házának. Habozás és kérdés nélkül. Azért jöttem el, hogy megvédjem őket, de még így is tönkre fogom tenni őket.

Raoul szünetet tartott, mintha a lánya felvetése felkeltette volna az érdeklődését.

Ez a pillanatnyi figyelemelterelés éppen elég időt adott arra, hogy az érzelmeimet elrejtsem a mentális falaim mögé. Kikényszerítettem magamból egy nevetést.

– Ó, istenek! Ez hízelgő. Komolyan azt hiszed, hogy a király és a királynő egy fikarcnyit is törődik velem?

– Csendet! – parancsolta Raoul, mire becsuktam a számat. Ismét elfogott a szédítő vágy, hogy teljesítsem az akaratát.

Csendet. Csendet. Csendet.

A király felemelte az államat. Az érintése túl sima volt, túl hideg. Visszataszító, de nem tudtam elhúzódni. A fejembe ette magát, hiába próbáltam kétségbeesetten csukva tartani az ajtókat, mint egy süldő leány, aki a szeretőjét rejtegeti a szekrényben.

Raoul ennek ellenére visszatért ahhoz az emlékhez – a fia halálának emlékéhez. Egy olyan arc emlékéhez, amely annyira hasonlított az övéhez. Malach szeme üveges és üres volt, amikor a kardom átdöfte a mellkasát. Az apja pedig újra és újra megnézte.

És ebben a pillanatban tudtam, hogy nem lehet megállítani azt, ami történni fog.

Raoul elengedett.

– Térdre! – parancsolta.

Térdre. Térdre. Térdre.

A padlóra rogytam, a térdem márványnak csapódott. Meg fogok halni.

– Valóban ajándék ez számomra, leányom – visszhangzott a hangja. – Mutassuk meg az Éj Házának, mit teszünk a gyilkosokkal!

Könnyek csípték a szememet. A tömeg kacagó öröme elhalkult, háttérzajjá fakult. Egrette parancsot adott a testőrének, amit nem hallottam. A vendégek nevettek. Kihúzták a kardjaikat. Közel volt a vég.

Raoul parancsa megkötötte az izmaimat, a földre kényszerített. De vajon harcoltam volna, ha képes vagyok rá? Meddig menekülhet valaki a halál elől? Úgy éreztem, meg kellett volna halnom az első éjszaka, amikor az istenem elhagyott. Olyan sokáig üldöztem a megváltást. Sosem volt esélyem elérni.

Talán a halál a legjobb befejezés.

De – istenek! – Raihn és Oraya. Ez volt az egyetlen igazságtalanság. Ha a halálomat arra használják, hogy elpusztítsák őket.

Cserben hagytam őket is. Mint a többieket.

Valaki megragadta a hajamat, és hátrarántotta a fejemet, hogy felfedje a nyakamat.

Egy kard emelkedett fel…

– Állj! – Mély hang dörrent. – Állj! Szükségem van rá.

HARMADIK FEJEZET

Egy szívdobbanásnyi csend.

Eltelt egy másodperc. Majd kettő.

Kinyitottam a szememet. Beletelt egy kis időbe, mire rájöttem, hogy tényleg élek még.

Raoul parancsa nem nehezedett rám többé. A mögöttem álló őr azonban még mindig a hajamat markolta, és egy bizonyos szögbe kényszerítette a fejemet. Raoult figyeltem, ahogy elbámult mellettem, és az ajtó felé nézett. Felemelte az egyik kezét – ez volt az a szótlan parancs, amely megkímélte az életemet.

Egyelőre.

A vendégei hallgattak, döbbent pillantásokat váltottak egymással. Ők is azt nézték, aki az ajtóban állt.

– Pazarlás – mondta, lassan elhúzva a szót, amely tele volt sűrű méreggel.

Mögöttem Egrette felnevetett.

– A testvérünk halálának megbosszulása szerinted pazarlás?

Lázasan kutattam az emlékeimben, vajon mit tudok az Árnyak Házának dinasztiájáról. Raoulnak két törvényes gyermeke van – vagy legalábbis volt, mielőtt megöltem volna az egyiket. De hallottam történeteket egy harmadik sarjról is. Régi történetek, amelyek évszázadokkal ezelőttről származtak. Egy fattyú fiúról szóltak, aki egykor Raoul kémflottáit vezette, mielőtt…

Mi történt vele? Nem halt meg?

– Egy halott fogoly haszontalan – mondta a hang. – Ha most megölnénk, az ostoba hiba lenne.

Ostoba.

Ostobának nevezte az Árnyak Házának királyát.

A teremben mindenki visszatartotta a lélegzetét. Raoul arca halálos komorságba borult.

– Ez… rövidlátás lenne, atyám – mondta a hang, megpróbálva enyhíteni a szavai élét, de a kár már megtörtént. Egy pillanat alatt egyértelművé vált számomra, hogy Raoul türtőzteti magát, mielőtt mindkettőnket kivégeztetne.

Miért nem tette? Obitraes királyai sokkal kevesebb tiszteletlenség miatt is elvették már mások életét.

– Mit keresel itt? – Raoul hidegen csak ennyit kérdezett helyette.

– Talán azért jöttem, mert egy fiúnak illik részt vennie az apja születésnapi ünnepségén.

Egrette felnevetett.

– Jobb lenne, ha arrébb tennéd azt a szőnyeget, Elias – súgta oda a testőrének. – Néhány évszázad eltelt már azóta, hogy elhagyta a ketrecét. Nem hiszem, hogy szobatiszta.

Erre a tömeg felkuncogott.

De a király ismét felemelte a kezét, ezúttal nem az őrökre, hanem leányára és vendégeire parancsolva. Aztán megdörzsölte a halántékát, mintha hirtelen szörnyű fejfájása támadt volna.

– Elég. Elég! – A jövevény felé fordult. – Mondd el, mit akarsz, Asar. Kezdek elfáradni, szomjas vagyok, és egyik sem tesz jót a türelmemnek.

Asar.

Meghűlt bennem a vér.

A név volt az a hiányzó darab, amely a legendákkal kapcsolatos ködös emlékeimet a helyükre pattintotta.

Asar Voldari. A Lidércek Őrzője.

A történetek jobban illettek egy mítoszhoz, mint egy férfihoz, még a vámpírhistóriák borzalmas mércéjével mérve is. Kegyetlen történetek kínzásról és kémkedésről, véres feladatok, amelyeket még véresebb eszközökkel hajtottak végre… Most mindez ott kavargott a gondolataim között. Minden királynak van valakije, aki elvégzi a piszkos munkát.

Régóta nem hallottam Asarról. Istenek, azt feltételeztem, hogy már rég meghalt, vagy hogy soha nem is létezett.

Ha ő a megmentőm, talán mégiscsak a halál lenne az igazi kegyelem.

Próbáltam felemelni a fejemet, de az őr visszanyomta. Az arcomat a padlóhoz szorította.

Lépések törték meg a csendet.

Kimértek voltak. Lassúak. Szándékosan lassúak.

Egy pár csizma lépett a látómezőmbe – egykor szép, de mostanra elnyűtték, valamikori smaragdzöld színe majdnem feketévé fakult. Hideg, virágos illat terjengett felettem, kellemetlenül ismerős, de mielőtt rájöhettem volna, honnan, el is tűnt.

Ismét megpróbáltam felemelni a fejemet, de az őr megint visszanyomott, ezúttal elég erősen ahhoz, hogy a koponyám a márványhoz csapódjon. Csillagokat láttam.

– Bassza meg! – sziszegtem.

– Elég ebből! – csattant Asar. – Hagyd felállni!

A látásom homályos volt Raoul varázslatának utóhatásától és az iménti ütéstől. A földre tenyereltem, úgy próbáltam felemelkedni. A padló hirtelen megdőlt.

Istenek! Képes vagyok egyáltalán felállni?

Képes vagy – suttogta egy hang a fejemben. Nem voltam biztos benne, hogy nem csupán képzeltem.

Csak annyira emeltem fel a fejemet, hogy megpillantottam egy kinyújtott kezet magam előtt: barna bőr, hosszú ujjak.

De nem fogtam meg. Magamtól kecmeregtem talpra, alig billegtem, noha felkavarodott a gyomrom, és – végre – felemeltem a tekintetemet.

Önkéntelenül is felnyögtem.

Lehet, hogy Asar egykor jóképű volt – vagy talán a gyönyörű lenne a legjobb szó rá. Vonásait mintha egy művész formálta volna erőteljessé. Finoman ívelt állkapocs. Sűrű szemöldök, intenzív, közel fekete szempár. Elegáns orr, az orrlyukai az enyhe érdeklődés miatt kitágultak, miközben tekintete az enyémbe fúródott. Sűrű és sötét haja hullámokban omlott a homlokára, egykor elegáns frizurája most inkább loncsos volt. Nagyon magasra nőtt, a válla széles volt, és mivel az inge felső gombja nyitva maradt, látni lehetett izmos mellkasát. Sehol egy ránc, az idő nem hagyott rajta nyomot, és már-már émelyítő vámpír-tökéletességgel volt átitatva.

De itt véget is ért a tökéletessége.

Életemben nem láttam még ilyen sebhelyeket.

Tüskés indaként kúsztak végig az arca bal oldalán. Mélyen a húsába fúródtak, feketén és fényes kéken, mintha az, aki belémarta őket, az izmokon és csontokon át egészen a lelkét akarta volna felkarmolni. A gallérja alól indultak, végigfutottak a nyakizmain, az állkapcsán, az arccsontján, a fülén. A bal szeme…

Nem volt pupillája. Se írisze. Ezüstös felhők tengere kavargott benne állandó mozgásban, és füstös fényt árasztott magából.

Mi tehette ezt vele? Felébresztette bennem a kíváncsi papnőt, a lányt, aki egykor a világ varázslatos lehetőségeinek tanulmányozásának szentelte az életét. Nem tudtam levenni róla a szememet.

Asar pedig viszonozta a bámulásomat. Jó hosszan. Nem tudtam, mennyi idő telt el, míg végül elnézett rólam, és megköszörülte a torkát. Lepillantott a csuklómra, amely a testem előtt volt összekötözve.

Azok a hosszú ujjak a kezem köré fonódtak. Érintése libabőrössé tett. Szédítő érzés kavargott a mellkasom mélyén, szívem a bordáimnak csapódott.

Asar pislogott, a másodperc töredékéig újra a szemembe nézett, mielőtt megint elfordította a tekintetét. A meglepettsége hullámot vetett közöttünk, csak ő sokkal jobban képes volt elrejteni, mint én.

Aztán hirtelen mozdulattal felrántotta a bal ingujjamat.

Próbáltam megakadályozni, de Asar erősen tartotta a csuklómat. Megalázó volt, ahogy a hideg levegő körbefonta a karom. Nem akartam ránézni. Mégis megtettem.

Képmutatónak éreztem magamat, amiért annyira megdöbbentem Asar hegei láttán, pedig az enyémek is olyan borzalmasan nagyra nőttek. Kerültem, hogy a feltétlenül szükségesnél többször rájuk nézzek. Idekint, a fényben megint megdöbbentett, hogy milyen groteszkül néznek ki.

Kezdetben kicsik voltak, a könyököm hajlatában gyűltek össze. Miután végbement az Átváltozásom, minden alkalommal, amikor Atroxus varázsát használtam – a lángot vagy a nap erejét –, újabb égési sérüléssel jutalmazott. Annyira hálás voltam, amiért az istenem engedte, hogy használjam a mágiámat az Átváltozásom után, hogy nem is érdekelt. A legtöbb ember, aki a Fehér Pantheon isteneit imádta, közel sem volt ilyen szerencsés. Különben is, nem érdemeltem meg ezt a büntetést mindazért, ami voltam? A vámpírok a fény természetes ellenségei.

De az évek során az égési sérülések súlyosbodtak. És az elmúlt év, amelyben Atroxus már teljesen megtagadta tőlem a varázserőmet, messze a legrosszabb volt. A hegek most egészen a csuklómtól a könyököm fölé értek. Némelyikből még mindig genny és fekete vér folyt, azon kísérleteknek köszönhetően, amikor a cellámban megpróbáltam előcsalogatni a lángomat.

A bőröm egyetlen apró felülete sem volt érintetlen.

Óvatosan, elkerülve a legfrissebb sebeket – zavarba ejtő tapintattal –, Asar a könyököm fölé húzta az ingujjamat.

– Ott – mondta.

Egrette és őrei a király mellé álltak. Most mindhárman követték tekintetének az irányát lefelé – a tetoválásomra, amely már alig látszott a hegszövet alatt.

Istenek, olyan csúnya lett!

Egykor a tinta olyan fényes volt, mint a hajnal, amelyet szimbolizált, Atroxus áldásától ragyogott. Az aranymadár az alkaromon ült, tollai a könyököm köré tekeredtek, a lángok miatt csak a sziluettje látszott – a főnix volt, a Végzet Hajnala Rendjének jelképe. Vagy legalábbis ennek kellett volna lennie. Saescha sokszor ugratott, miután elkészült, mert a tetoválóművésznek olyan rajzot vittem, amely inkább hasonlított egy tűzpintyre, amely idegen földről származó, közönséges énekesmadár volt, mint főnixre.

– Pont mint te – csóválta a fejét. – Impulzív változtatásokat hajtasz végre, és a végén egy kártevővel a karodon végzed.

– Nem kártevő! – Gyengéden megsimogattam még mindig sajgó tetoválásomat. – Csak barátságos, Saescha.

Már nem tűnt barátságosnak. A tetoválás majdnem felismerhetetlenné vált. A tinta elmosódott, és homályos volt, a ragyogás rég elhalványult, a rózsaszín, az arany és a vörös árnyalatai barnás levessé maszatolódtak.

Raoul, Egrette és Elias nem voltak lenyűgözve.

– Na és? – kérdezte Egrette, akit láthatóan bosszantott, hogy így félbeszakították, miközben ő épp az apját készült megajándékozni.

– Ez a Végzet Hajnala Rendjének jelképe – mondta Asar. – Sokkal hasznosabb dolgokat is tehetünk egy Hajnalivóval, mint hogy lemészároljuk.

Meglepett – talán még le is nyűgözött –, hogy eleget tudott az emberek világáról ahhoz, hogy egy tetoválás alapján felismerje Atroxus szektáját. De ennél még erősebb volt az a reakcióm, ahogyan nevezett. Hajnalivó. Régóta nem hallottam, hogy bárki is így beszélt volna rólam.

Egrette gúnyosan felnevetett.

– Elpazarolnád ezt a lehetőséget egy régi tetoválás miatt?

Asar megvető pillantást vetett rá.

– Atroxus mágiája ritka erőforrás Obitraesben. Amire pedig szükségem van a feladatomhoz. – Ezt akként mondta, mintha egy gyerekhez beszélne. Egrette úgy nézett ki, mintha fizikailag fájt volna neki, amiért nem forgathatja a szemét.

A feladatához?

– Számtalan Átváltozott imádta egykor a Fehér Pantheon tagjait emberi életében – csattant fel Egrette. – Viszont mindannyiukat elhagyták az isteneik, miután vámpírokká váltak. Biztos vagyok benne, hogy ő sem különbözik. Nem maradt benne semmi Atroxus varázserejéből.

Szavai a bordáim közé döftek, a sebemből vérzett a szégyen.

Természetesen igaza volt.

De volt egy kis kétségbeesés a hangjában, amely a gőgös felsőbbrendűség alatt rejtőzött. Bizonytalan, szinte könyörgő pillantást vetett az apjára.

– Nem késleltetheted a megtorlást, atyám!

– Van egy feladatom, amelyet a Sötét Anya bízott rám. – Asar hangja hideg és kemény volt. Úgy hasította át a levegőt, mint egy kihúzott penge. – Megtagadnád őt a kicsinyes gúnyolódásaid miatt?

Nem mertem levegőt venni. A Sötét Anya? Nyaxia?

Nyaxia a vámpírok istennője.

Milyen küldetéssel bízhatta meg Asart? Milyen feladatot adhatott neki, amihez Atroxus varázsára van szüksége? Nem lehet szó semmi jóról.

– Ő haszontalan a számodra – mondta Egrette.

Asar szeme az enyémre szegeződött, mintegy kihívásként.

– Az vagy?

Meghökkenten pislogtam. Mivel mindenki úgy beszélt rólam, mintha ott se lennék, zavarba ejtő volt, hogy közvetlenül szóltak hozzám.

– Én…

– Képes vagy használni Atroxus erejét?

Asar megfontoltan beszélt, minden szava célzott volt. Azt a benyomást keltette bennem, hogy tudja – vagy azt hiszi, hogy tudja – a választ. Az volt az érzésem, hogy nem az a fajta, aki olyan kérdéseket tesz fel, amelyekre még nem tudja a választ.

A szavak a nyelvem hegyén billegtek.

Az igazság a halálommal végződne. Ettől már nem féltem. De eszembe jutott Raihn és Oraya, a fejem egy kosárban, és egy háború, amit nem élnének túl.

A választás könnyű volt.

– Képes vagyok. – Magamra kényszerítettem egy mosolyt: szélesebbet, mint amihez kedvem lett volna. – A tetoválás látott már jobb napokat is, tudom. De még mindig megvan a varázserőm.

Asar önelégültnek tűnt. Egrette meg bosszúsnak. Raoul úgy nézett ki, mintha nem lenne teljesen meggyőzve.

Mielőtt bármelyikük megszólalhatott volna – mielőtt én meggondolhattam volna magamat –, kinyújtottam a kezemet.

– Megmutatom.

Asar hátrébb lépett, helyet adott nekem. Alig észrevehető vigyor rándult meg a szája sarkában.

Ha tudná, milyen korai ez a mosoly! Nem igazán gondoltam át ezt a dolgot.

Lassan szétnyitottam az ujjaimat. Megugrott a szívverésem. Tudtam, hogy mindannyian megérzik ezt, bár a mentális falaimat szilárdan tartottam a hazugságom körül.

Senki sem szólt. Több száz szempár bámult rám éhes érdeklődéssel.

Úgy éreztem, mintha újra nyolcéves lennék, a Citadella lépcsőjén állva, miközben a sorsom egy istenséghez intézett kétségbeesett hívástól függött.

De akkor olyan fiatal voltam, olyan tiszta, olyan érintetlen. Tökéletes áldozat egy tökéletes istennek. Semmi más, csak potenciál.

Most már egyik sem voltam. Piszkos voltam, nyomorult, és helyrehozhatatlanul beszennyeztek a hibáim. Semmit sem tudtam felajánlani annak az istennek, aki egyszer mindent megadott nekem.

De bár sokan nyilván bolondnak tartottak, még mindig reménykedtem.

– Fényességem – imádkoztam. – Tudom, hogy cserben hagytalak. Tudom, hogy nem érdemellek meg. De most mégis hívlak, még egyszer, utoljára. Kérlek!

Csend.

Természetesen csend volt. Csend, mint az elmúlt év minden egyes végtelen éjszakáján.

Égett a szemem. A tenyerem üres volt.

De aztán felcsendült a hang. Pontosan úgy, mint aznap a Citadella lépcsőjén.

– Látlak, a’mara. Nyújtsd ki a kezed!

Először azt hittem, hogy csak képzelődöm. De aztán félreérthetetlenül elárasztott a meleg. Úgy világította meg a lelkemet, ahogy egykor a hajnal melegítette az arcomat, eufórikusan, kétségtelenül.

Láng virágzott ki a tenyeremben, lenyűgözően, mint egy második esély. Újra az a kislány voltam, akit megment az istene.

Elfojtottam majdnem feltörő nevetésemet, arcom vigyortól égett. Önuralmam minden cseppje kellett ahhoz, hogy ne kezdjek el zokogni. Alig éreztem a friss égést a karomon, újabb heg került a gyűjteményembe. A pokolba is, számított? Mi volt egyetlen heg ehhez képest?

Felnéztem Asarra, aki halovány, jóváhagyó mosollyal viszonozta. Úgy fordult a nővéréhez, mintha azt mondaná: Nem megmondtam?

Sugároztam.

– Látod? Még mindig megvan.

A hangom elcsuklott, de úgy tűnt, nem veszi észre senki. Raoul a háta mögött összekulcsolta a kezét, elfordult.

– Remek – mondta. – Vidd csak magaddal. Az alvilág elég büntetés lesz számára.

A mosolyom elhalványult. Az alvilág? Az alvilág?

Asar lehajtotta a fejét, elfogadta a győzelmét, és felmarkolta a láncaimat.

Egrette vérfoltos ajka kegyetlen vigyorba görbült. A hangja belecsúszott az agyamba.

Milyen ostoba vagy – dúdolta. – Tiszta halált halhattál volna. Ehelyett önként jelentkeztél valami sokkal rosszabbra.

HIDEG, NEDVES LEVEGŐ vett körül, ahogy kiléptünk az éjszakába. Kicsit megkönnyebbültem. Úgy éreztem, hogy a láng, amelyet megidéztem, még mindig ott ég a gyomromban, az arcom forró volt, a lábam remegett. Asar előttem sétált, kezében tartva a csuklómat megbéklyózó láncot. Nem nézett hátra, de azt hiszem, nem csak képzeltem, amikor a léptei lelassultak, miközben elhagytuk a kastélyt, mintha vissza kellene fognia magát, hogy ne kezdjen el rohanni. A küszöbön fél lépésnyi szünetet tartott, a vállát néma sóhajjal leengedte, mielőtt továbbmentünk.

Folyton szikrákat idéztem az ujjbegyeimre. Ki, be. Ki, be. Minden alkalommal fájt, de nem tudtam abbahagyni. Legszívesebben ugrabugráltam volna. Térdre akartam borulni, és sírni. Imádkozni szerettem volna Atroxushoz, hogy újra hallhassam a hangját, mert az bizonyította volna: nem hallucináltam.

Ehelyett annyira arra koncentráltam, hogy egyik lépést tegyem a másik után, hogy amikor Asar lassított az újabb ajtónál, nekimentem. Az arcom pont a lapockái közé fúródott.

Asar megrándult, és a válla felett rám nézett. Különösen baljóslatúnak tűnt a szeme, amely most még intenzívebben ragyogott az éjszakában.

– Sajnálom – motyogtam.

Nem vett rólam tudomást, helyette tovább sétált, miközben hevesen megrántotta a láncomat.

Durván.

Botladoztam, hogy lépést tartsak vele, ügyetlenül egyensúlyoztam a keskeny, egyenetlen járdán. A hideg szél kifújta a hajamat az arcomból. Rövid, erőteljes illattal borított be – hideg virágillattal.

Befordultunk egy sarkon, és lélegzetelállító panoráma tárult elénk. Megálltam.

– Istenek, micsoda látvány! – suttogtam.

Az elmúlt néhány évet az Éj Házának területén töltöttem, amely sivatagokkal és hegyekkel volt tele. Jó ideje nem tudtam megcsodálni az óceánt. A főváros az Árnyak Házának délkeleti partjainál feküdt, és az Árnyszülöttek kastélya a legmagasabb sziklákon trónolt. Messze a tenger felett voltunk, amely végtelen ezüstszínben pompázott a bársonyfekete horizontig. Az óceánból hatalmas kőgerincek törtek elő, makacsul lázadva a hullámok ellen: obszidiánfekete, smaragdzöld moha borította őket. Balra tőlünk az Árnyak Háza híres lombjainak buja takarója virágzott, bekebelezve a köveket, az épületeket, a dombokat: füvek, borostyán és rózsabokrok.

Rossz érzés volt ilyen lenyűgözőnek találni mindezt. Azok után, amit ez a hely tett velem.

Mintha csak el akartam volna űzni ezt a röpke csodálatot, megint az ujjbegyeim hegyére idéztem a szikrákat, és élveztem a múló fájdalmat. De Asar újra türelmetlenül megrántotta a láncot.

– Hová megyünk? – kérdeztem. Aztán mielőtt még rájöttem volna, hogy még mindig beszélek, folytattam: – Feladatot kaptál Nyaxiától? Az alvilágba megyünk? Mit fogunk csinálni? Miért van rám szükséged? És…

Az utolsó kérdésemet inkább elharaptam, mert tudtam, ha nem teszem meg, soha nem fogom abbahagyni a locsogást. A legjobb időkben is túl sokat járt a szám, de most idegesnek éreztem magamat, minden indulatom túl közel volt a felszínhez.

Asar ismét ignorált. Figyeltem a vállát, merev volt és szögletes. Még hátulról is látszottak a hegek a gallérja és a haja sűrű hullámai közötti csupasz bőrfelületen. Kissé lilának tűntek idekint a holdfényben, majdnem mintha fénylenének.

A Lidércek Őrzője.

Épp elég legendát hallottam róla. Végül is a Napisten kiválasztottja voltam. És tudtam, hogy nem szabad megijednem pár mítosztól. Hiszen azokban elferdítették az igazságot, és valójában jobban hasonlítottunk egymásra, mint azt be akartuk volna ismerni.

De akkor is! Lehetetlen volt nem azon tűnődni, hogy valóban olyan-e, mint amilyennek mondják.

De legyen akár szörnyeteg, akár nem, tény, hogy megmentette az életemet.

–Köszönöm. Egyébként – mondtam.

Asar ismét rám pillantott a válla felett, sebhelyes szeme úgy ragyogott, mint a holdfény.

– Nem tettem neked semmilyen szívességet.

A hangja halk volt, és egy kicsit érdes, mintha nem lett volna hozzászokva a használatához. Másképp hangzott, mint a bálteremben, mintha az a változat, amit ott láttam, egy előadás része lett volna, ami azóta véget ért.

Vállat vontam, a láncaim csörögtek. Rámosolyogtam – ez volt a legnagyobb fegyverem.

– Tudom, de akkor is. Úgy éreztem, ki kell mondanom.

Asar érzéketlenül elfordult.

Az ellenállhatatlan késztetésnek engedelmeskedve újabb szikrát idéztem az egyik ujjam hegyére.

– Miért csinálod ezt folyton? – kérdezte anélkül, hogy rám nézett volna.

Zavaromban összekulcsoltam az ujjaimat. Nem tudtam erre mit válaszolni.

– Hová megyünk? – kérdeztem inkább.

– Mit gondolsz?

Újabb sarkon fordultunk be. Egy, az óceán felől érkező széllökés hideg, sós levegővel árasztott el minket.

Kellemetlen nyomást éreztem a halántékomon, mintha láthatatlan ujjak nyúltak volna a gondolataim után. Más volt, mint Egrette vagy Raoul turkálása. Szelídebbnek, finomabbnak tűnt – és olyan módon ismerősnek, hogy nem tudtam hová tenni.

Beleborzongtam. Tolakodónak tűnt. Intimnek.

Vadul megráztam a fejemet.

– Ne csináld ezt! – csattantam fel.

– Ne pazarold az időnket olyan kérdésekre, amelyekre már tudod a választ. Mit gondolsz, hová megyünk, Hajnalivó?

– Azt hiszem, Morthrynba megyünk.

A név húzta a nyelvemet. Morthryn.

Egy börtön, amelyet maguk az istenek hoztak létre, jóval azelőtt, hogy Obitraes Obitraes lett, jóval azelőtt, hogy a vámpírok egyáltalán léteztek volna. A három vámpírház mindegyike egy-egy hatalmas isteni erővel rendelkező helyet őrzött. Az Éj Házához tartozott a Holdpalota és a benne rendezett Kejari torna, amelyet százévente tartottak Nyaxia tiszteletére. A Vér Házának terültén húzódtak azok a kopár mezők, ahol a halál istenét, Alarust meggyilkolták és feldarabolták.

És az Árnyak Házának ott volt Morthryn. Egy hely, amiről azt mondják, hogy még vámpírmércével mérve is el van átkozva.

– Egész sokat tudsz az Árnyak Házáról ahhoz képest, hogy Átváltozott Hajnalivó vagy – mondta Asar. – Biztos nagyon kiművelted magad.

A hangjában rejlő szarkazmus azt a határozott benyomást keltette bennem, hogy valójában sérteget.

– Sokat olvastam. Szóval ezért nem hallott rólad senki évek óta? Mert Morthrynban voltál?

Bezárva? Vagy te vagy az őrzője?

Néhány évszázad eltelt már azóta, hogy elhagyta a ketrecét. Egrette ezt mondta. Talán nincs is nagy különbség. Az, hogy Raoul néhány száz éven át hallgatott a törvénytelen fiáról, minden bizonnyal arra utalt, hogy a száműzetésének jellegétől függetlenül szégyellték őt. Talán gúnyos vicc volt, a beceneve alapján.

– Ezért jött el hozzád Nyaxia? – találgattam. – A hozzá fűződő kapcsolatod miatt…?

Asar megpördült.

– Szerinted mi történik itt? Azt hiszed, hogy kegyelmet adtam neked?

Csendesen beszélt, de minden szava éles és megfontolt volt, akárcsak a mozdulatai. A sötétség úgy tapadt testének kontúrjaihoz, mintha egy régi barátja közelében találna vigaszt. Ez adta azt a látszatot, mintha állandóan csak a sziluettje látszódna, és ez tette őt – úgy tűnik –, vészjóslóan naggyá.

El tudtam képzelni, hogy bárkit képes igazán megfélemlíteni. Nem, engem nem. Másokat. Más, épeszű halandókat.

Az ujjbegyeim lüktettek a lángok maradványaitól.

Miért pont most tért vissza hozzám Atroxus? Azért, hogy megadja nekem az eszközt, amire szükségem van, hogy kiszabaduljak? A nap hatalmas fegyver a vámpírok világában: a természetes ellenségük. Ha Atroxus azt akarta, hogy kiszabaduljak, most kellett megtennem. Ha hagyom, hogy Asar bevigyen Morthryn falai közé, sosem jutok ki.

Tűrhető harcosnak számítottam. Elég jó voltam ahhoz, hogy túléljem. De Atroxus kiválasztottjának lenni többet jelentett, mint bármely istenáldotta kard.

Fél lépést tettem hátrafelé, éreztem, hogy most alkalmam nyílik csapdát állítani.

– Csak kérdéseket teszek fel.

Asar elkeseredetten felsóhajtott, és felém nyúlt. Megragadtam a lehetőséget.

Belenyúltam magamba, egészen a szívem azon aprócska darabkájáig, amely még emberi volt, és a napot szólítottam.

Az erőfeszítés, hogy előhozzam, váratlanul ért, mintha egy szekeret próbálnék a sárban felfelé húzni egy hegyoldalon. Egy rémisztő pillanatig azt hittem, megint elhagyott.

De aztán a tűz életre kelt a kezemben.

Asar arca döbbenetté, majd dühössé változott, miközben az enyémre dicsőséges vigyor ült ki.

Ütni akartam, de aztán…

– Még ne, a’mara. Nem ez a megfelelő pillanat. Várj még!

Atroxus hangja távoli volt, mégis összetéveszthetetlen. Elvonta a figyelmemet, kibillentett az egyensúlyomból.

Asar könnyedén hárított, és egy rózsabokorba lökött. Amikor kinyitottam a szememet, csak bosszúsnak tűnt, miközben fölém hajolt.

– Ez ostoba időpocsékolás volt – motyogta.

– Várj…

De Asar leeresztette a kezét a szememre, és vele együtt elöntött a hűvös, fekete semmi hulláma.

NEGYEDIK FEJEZET

Nézd, Mi!

A fejem Saescha ölében feküdt. Tudtam, azért hagyta, hogy így aludjak, mert vigyázni akart rám. De tetszett, mert a szoknyájának még mindig olyan illata volt, mint az otthoni nedves földnek és a sós óceánnak. Amikor a Végzet Hajnalának Citadellájába érkeztünk, ki kellett mosnia a ruháit, és az illat eltűnt, minden mással együtt, ami az előző életünkből származott.

Kimerültem a több hetes utazástól. A szempilláim megremegtek. De Saescha finoman megrázta a vállamat.

– Nézd!

Kipislogtam szememből az álom szemcsés maradványait. Saescha fényben fürdött, olyan széles mosollyal, ami mintha a piszkot is elmosta volna az arcáról.

Követtem a tekintetét.

A nap tiszta aranyszínben pompázott, ragyogó rózsaszínnel és narancssárgával kente be a horizontot. A völgyben feküdt, két távoli hegy között, amelyek keretbe foglalták a ragyogó sugarakat, ahogy azok az erdőre, az égre és a kövekre áradtak.

A nővérem hetek óta nem aludt néhány óránál többet. De a szeme alatt lévő árnyékok ellenére most egyenesen szédítőnek tűnt.

– A Fény Ura a mi oldalunkon áll, Mi – sóhajtotta. – Nézd, mit jelenthet egy napfelkelte! Túléltünk még egy éjszakát. És bármi történjék is, a hajnal mindig eljön értünk. Ezt sose felejtsd el!

Tudtam, hogy így igaz, mert a nővérem soha nem hazudott nekem. Néztem azt a drága napfelkeltét, és az ölelésébe bújtam: a nővérem és a nap ölelésébe egyaránt. Örökkévaló. Meleg.

Olyan meleg volt. Az volt…

A hőség fokozódott, parázslóvá, égővé vált…

A fájdalom lángra lobbantott. Felkiáltva ugrottam talpra.

– Saescha, segíts! Segítség!

A bőröm megrepedt. Lángok csaptak fel a szememből záporozó könnyekből. És ahogy a nővéremre néztem, a rémülettől még hangosabban kezdtem üvölteni, mint a fájdalomtól.

Az arca sápadt volt, a szeme üreges, a nyakán nyílt seb, a húsát szétmarcangolták.

– Saescha! – sikoltottam. Vagyis megpróbáltam, de a név elakadt a torkomban, amikor vér zubogott fel. Próbáltam kiköpni, de megtöltötte a tüdőmet. Zavartan a nap felé fordultam, hívtam az istenemet, hogy mentsen meg, hogy mentse meg a nővéremet, mert ő jobban megérdemelte, mint én.

De elkéstem. Vér ömlött a számból. A nap lesújtott rám.

És végül a tűz végzett velem.

A NŐVÉREM NEVÉVEL az ajkamon riadtam fel, holttestének látványa a szemhéjam belsejére égett. A kezemre néztem – a körmeimet fekete vér borította –, és fájdalmasan felszisszentem, amikor megfordultam. Megvakartam az égési sérüléseimet: a legfrissebbek felnyíltak és szivárogtak. Bármilyen más sérülés nyomai már rég elmúltak volna. De a vámpírok és a napmágia nagyon nem illettek össze. Hosszú időbe telik majd, hogy begyógyuljanak.

Az álmok az Átváltozásom óta követtek. Egy ideig, a Raihnnel töltött éveim alatt nem voltak ennyire rosszak – vagy talán csak könnyebben elviselhetőek voltak, amikor valaki más is rémálmokkal küzdött mellettem. De a Kejari óta – a Holdpalota elleni támadás óta, amikor Atroxus végleg elvette a mágiámat – megint élénkebbé váltak. Néhány hosszú másodpercbe telt, mire leráztam magamról a tarkómat bizsergető fantomérintést.

Az ízületeim tiltakozásul felnyögtek, amikor felültem. Körülvett a… semmi.

A végtelen semmi.

Se falak. Se rácsok. Se őrök. Se ablakok. Még a horizont, az ég, a mennyezet, a padló is hiányzott.

Csak a semmi volt.

– Halló? – kiáltottam.

Halló?

A hangom távoli visszhangja válaszolt.

Felállt a szőr a tarkómon. Az emberségnek az a kis szilánkja a szívem közepén – a húsomnak az a darabkája, amely még mindig olyan sebezhető volt, mint régen – félelemtől remegett.

Morthryn egy isten által megérintett hely volt. Egyesek szerint a halandó világ szélén állt. Az Árnyak Háza, mint minden vámpírkirályság, gondosan őrizte a titkait. Kevés információ jutott ki a világba Morthrynról a suttogásokon és a legendákon kívül. De most éreztem, hogy olyan igazságok vannak ezekben a legendákban, amelyek fittyet hánynak minden logikára.

Raihn gyakran ugratott, mert komolyan veszem a mitológiát. Számára a Holdpalota csupán egy díszes épület volt. Morthryn egy puccos börtön. A Kejari egy mágikus trükkökkel teli verseny. A prófécia csak egy szép vers, amely utólag észszerűnek tűnik. Az istenek dühösek és szeszélyesek, a tetteiket betudtuk a hóbortnak.

Megértettem, miért érzett így Raihn. De azt is tudtam, hogy téved.

Néhány dolog előre el van rendelve. Néhány dolog isteni eredetű. Az istenek pedig nagyobb tétekben játszottak, mint amire bármelyikünknek rálátása lehetett volna. És Morthryn – ebben a pillanatban félreérthetetlenül tudtam – sokkal, de sokkal több, mint egy régi kastély.

Felálltam. Még mindig az a fehér ruha volt rajtam, amelyet a bálon is viseltem. Vérfoltok tarkították, és a bal ujja végén egy kicsit megégett a szerencsétlen menekülési kísérletem során.

Újra hallottam magamban Atroxus hangjának a visszhangját:

Várj még!

Mire várjak?

Lassan megfordultam, összehúztam a szememet, majd hirtelen megálltam.

Azon tűnődtem, vajon csak képzelődőm-e, amikor megláttam, hogy egy koponya lebeg a sötétben.

Rókának tűnt – két nagy, üres szemgödör, finom, hosszú pofa és csillogó fogak. Óvatosan közelebb léptem, mire már ki tudtam venni a többi részét is: olyan teste volt, mint egy farkasnak, de finomabb, a lábai hosszúak és karcsúak, akár egy szarvasnak, a mozdulatai simák és csendesek, mint egy párducé. A test nem tűnt egészen szilárdnak, legalábbis a koponya bronzosan csillogó pofájához képest nem. A színe minden alkalommal változott, amikor ránéztem: a fekete, a kék és a zöld árnyalatai fénytől és az árnyéktól függetlenül váltakoztak.

Hihetetlen volt. Még sosem láttam ilyet.

A sarkamra ereszkedtem, ahogy közelebb jött, nem akartam elijeszteni – ami racionálisan nézve valószínűleg elég buta dolog volt. Mintha bármilyen veszélyt jelenthetnék rá, bármi is volt. Ez volt a legnagyobb kutya, amit életemben láttam – majdnem olyan magas volt, mint én.

Mégis rámosolyogtam, és kinyújtottam a kezemet, hogy megszaglászhassa. Gyerekként büszke voltam arra a képességemre, hogy a kutyák azonnal megszerettek. Istenek, mennyire hiányoztak a kutyák! Nem sok háziállat volt Obitraesben. A vámpírok nem szerettek háziállatokat tartani, hacsak nem tudtak valami hasznos funkciót ellátni, például nem tépték le az ellenségeik arcát.

Talán a kiéhezett kutyákra jellemző kétségbeesés jele volt, de aranyosnak találtam azt a koponyát.

– Helló – mondtam halkan. – Mi a neved?

A lény nem sokkal előttem megállt. Bár a szeme üres volt, mégis úgy éreztem, hogy megsértődött a nyájas hangnem miatt.

Nem is annyira hallottam a szót, mint inkább éreztem, ahogyan egyenesen az elmémbe csúszott:

– Kövess!

Pislogtam, nem voltam biztos benne, hogy nem csak képzeltem-e a hangot.

A karom viszketni kezdett. Lenéztem, két sötét inda tekeredett a csuklóm köré, és amikor újra felemeltem a tekintetemet, egy ajtó volt a farkas mögött. Színaranyból készült, boltíves csúcsán egy szem – Alarus, a halál istenének szimbóluma – látszott.

– Kövess! – erősködött a lény, és úgy billentette meg a fejét, hogy jól lássam lenyűgöző szemfogait.

Jobban kellett volna félnem, mint amennyire féltem. Fantom farkasok. Titokzatos ajtók. Egy isten által megérintett börtön. De talán még mindig eufórikus állapotban voltam, amiért újra hallottam Atroxus hangját, mert ez mindennél jobban lenyűgözött.

Felálltam, felmutattam a tenyeremet.

– Rendben. Rendben. Követlek.

A farkas elégedett morgással az ajtó felé fordult. De amikor elkuncogtam magamat az orrom alatt, újabb óvatos pillantást kaptam tőle.

– Sajnálom – mondtam. – Csak egy kicsit vicces, hogy én vagyok az, aki engedelmeskedik, amikor egy kutya azt mondja, „Gyere!” Hát nem vicces?

– Kövess! – ismételte. A kérdésre adott válasza nyilvánvaló volt. Úgy döntöttem, hogy vicces.

Az ajtó előtt azonban tétovázni kezdtem. Igazából csak egy szabadon álló keret volt, ami nem engedett bepillantást abba, ami mögötte rejlett, de…

– Kövess! – unszolt a kutya. És csontos pofájával határozottan meglökött, amitől átbotorkáltam a boltíven; egyenesen Morthryn csarnokaiba.

Ez volt az egyik legszebb dolog, amit valaha is láttam.

Hosszú, kanyargós folyosón álltam. A padló úgy tükröződött, mint egy csendes tó sima felülete. Ha volt mennyezet, akkor olyan magasan húzódott, hogy beleveszett a misztikus ködbe. Fénygömbök lebegtek odafent, mint kis holdak, ezüst és arany színeket vetve az elefántcsont falakra meg az arany oszlopokra, amelyek úgy hajoltak össze, hogy kísértetiesen bordákra emlékeztettek. Bonyolult faragványok kúsztak fel mindegyikre, amelyek a pislákoló fényben remegni látszottak. Véres levelekkel borított, tüskés indák ölelték körül az oszlopokat, és egyre jobban körbenőtték őket, minél magasabban voltak, míg végül eltűntek a ködben. A falakon olyan boltívek sorakoztak, mint amilyeneken én is átjöttem, bár mindegyik be volt falazva. Az ajtó, amelyen az imént léptem be, ugyancsak így nézett ki: sima fal egy keretben.

Csodálkozva tettem néhány lépést, és mindent magamba szívtam. A padlón fekete tinta hullámzott, de a lábam száraz maradt.

– Szent istenek! – suttogtam.

Az életem nagy részét utazással töltöttem. És láttam már néhány igazán lenyűgöző dolgot – halandók alkotta művészeti és építészeti remekműveket, az istenek keze alól kikerült természeti jelenségeket.

De ez mindent felülmúlt. A leglenyűgözőbb volt minden közül.

A farkas, amely néhány lépéssel előttem járt, hátranézett.

– Tudom, tudom – mondtam. – Követlek.

ELEINTE PRÓBÁLTAM MEGJEGYEZNI, merre megyünk, de hamar kiderült, hogy értelmetlen. A folyosók a halandói logikát meghazudtoló módon kanyarogtak, ugyanolyan kuszán, mint a falakat borító indák – és biztos voltam benne, hogy valahogy ugyanolyan élettel telve is. A borostyán ívről ívre tekeredett, minden csúcson fekete ólomüveg szemek ültek. Lágy ködhullámok gomolyogtak a padlón, és úsztak fel a falakon, amitől úgy tűnt, mintha a börtön végtelen lenne. A tükrös talajon a farkas néma léptei véres nyomokat hagytak, amelyek az elején élénken virítottak, majd lassan elhalványultak. Átkukucskáltam a vállam felett, és láttam, hogy úgy hullanak el mögöttünk, mint az eldobott rózsaszirmok.

Végül egy ajtóhoz értünk, amely különbözött az eddigiektől – az üres keret helyett egy kétszárnyú nehéz tölgyfaajtó volt, mindkét félen Alarus kifaragott szemével.

A lény megbökte az ajtót, és bár alig érintette, az tágra nyílt. A farkas félreállt, és várakozva bámult rám.

– Köv…

– Tudom! Azt hiszem, már felfogtam.

Kísérteties őrzőmmel a sarkamban átléptem a küszöböt. Az ajtószárnyak becsapódtak mögöttem, elég hangosan ahhoz, hogy összerezzenjek. Aztán csend lett, kivéve egy óra tik-tak-tak tik-takját, amely egy kicsit gyorsnak tűnt.

Lassan körbefordultam, és szemügyre vettem a szobát. A szemem egyre inkább kikerekedett.

Bármerre néztem, egyre több volt a látnivaló. Hihetetlen!

Gyönyörű látvány volt.

Mindenütt rózsák: egymás hegyén-hátán nőttek, feltekeredtek a könyvespolcokra, amelyek eltűntek a fenti ezüstös ködben. A bal oldali nagy kandallóban tűz pislákolt, haldoklott. Előtte masszív íróasztal állt, mögötte egy fakó, fekete bársonyszék helyezkedett el ferdén. Nyitott könyvek és papírok borították a mahagóni felületet, az egyik lapon még mindig nedves tinta csillogott, mintha valaki épp most hagyta volna ott a gondolatot. Mégis minden aprólékos rendben sorakozott – minden pergamen az asztal széléhez igazítva, minden apró csecsebecse művészien elrendezve.

De a polcok… istenek, a műtárgyak…

Csak forogtam és forogtam. Minden alkalommal, amikor megálltam, találtam valami látnivalót.

Évtizedeket töltöttem könyvtárakban, szerte az emberek lakta országokban és azon túl. De elég volt két perc itt, és tudtam, hogy ez a világ egyik leglenyűgözőbb mágikus relikviagyűjteménye.