AMTAK E-KÖNYVEK

KRÚDY GYULA

A NEGYVENES ÉVEKBŐL

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-85-2

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500-3000 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

KRÚDY GYULA

A NEGYVENES ÉVEKBŐL

Tartalom

KRÚDY GYULA

A NEGYVENES ÉVEKBŐL

I. Petrovicsék.

II. A költő megjelen.

III. A negyvenes évek.

IV. A rejtvények nagymestere.

V. Künn a pusztán.

VI. Petőfi csizmadiája.

I.
Petrovicsék.

Alkonyattal a mészárszék mögött levő szobácska ajtaja felnyílott és belépett Petrovics István uram. Napi munkájában erősen kifáradva, hátrasimította kezével barna, kemény haját, míg napégette, kemény tekintetű arcza a szokottnál is mogorvább volt. Ruházatát már rendbehozta; ledobta a véres kötényt, a kopottas székálló kabátot és rendes, zsinóros kaputot öltött magára, mint az magyar nemesemberhez illik. Petrovics István nem volt hiú ember, napközben nem húzódott a durva munkától, dolgozott hajnaltól estvélig a székben és a szabadszállásiak meg voltak elégedve a mészárosukkal. Az úri rendben levők a marhának azt a részét kapták, amelyet szerettek és a szegény pór is hozzájutott hetenként egyszer-kétszer a maga húsocskájához. Mondom, Petrovics István nem volt hiú ember, de bizonyos mértékig rátartós volt a mesterségére. A mészárosság ezidőben (1836-ban vagyunk) a mesterségek között majdnem olyan előkelő volt, mint az ötvösség, aminthogy faluhelyen, kisebb városban, a mészáros manapság is elsőbb ember a csizmadiánál, szabónál. A mészáros, akár az ötvös, az úri osztálynak dolgozott, mert a köznépnek nem igen volt húsra való pénze. Az "extra Hungariam non est vita, si est vita, non est ita", mondás századokon át csupán a nemességnek arra a részére vonatkozott, amelyiknek vagyonánál, állásánál fogva más országban is jó dolga lett volna. A pórnép viszont száz esztendeig se élt hússal rendszeresen. Ha húst akart enni a paraszt, el kellett mennie vagy "kurucz"-nak, vagy szegénylegénynek. A mészárosság tehát úri foglalkozás volt; a mészárosnak mindég van pénze az erszényében, amely körülmény bizonyos anyagi függetlenséget biztosít. Nem csoda tehát, ha Petrovics István uram mészárosnak akarta nevelni a két fiát: Sándort és Istvánt. Mészáros volt már az apja is és az is meg volt elégedve a mesterségével.

De nemesember is volt Petrovics István. Az ármálisa, amely I. Lipót királytól származott, a ládafiában volt. A nemesség kötelez és a székálló kabát, véres kötény odakünn maradt a mészárszékben, ha a napi munka véget ért. A szekrényből előkerült a zsinóros kabát, amelyet azidőben általában a köznemes emberek viseltek és Petrovics István uram, a szabadszállási székbérlő éppen olyan úr volt a maga portáján, mint akár a nádor. Az se volt különb nemes nálánál.

Ezen a napon, midőn alkonyattal a szobába lépett, sötét felhők borították homlokát, amelyet az élet már megrakott az ő kézjegyeivel: a ránczokkal, barázdákkal. Haragosan vetette magát egy öblös székbe és egy zsebéből előhúzott levelet kezdett olvasgatni. Talán másodszor vagy harmadszor olvasta már ezt a levelet, amelyet a délután folyamán hozott a posta, de bosszús dörmögését most sem tudta elfojtani.

- Valami rossz hírt kaptál? - kérdezte egy szelíd hang István uram háta mögött.

Petrovics fölvetette a fejét, összemorzsolta a diósgyőri papirost az ujjai között, aztán gúnyosan nézett a háta mögött álló felesége arczába. Petrovicsné, született Hrúz Mária nem volt világraszóló szépség, de csúf nő sem volt. Alázatos hálával vette a sorsnak azt a kedvezését, hogy a szabadszállási székbérlőnek megtetszett barna haja, amelynek még öreg korában is volt valami olyan illata, amilyen illat a felvidéki rozsvetések között érezhető; hogy megtetszett a kemény, erős férfiúnak és ahelyett, hogy szeretőjévé tette volna Máriát, törvényes feleségül vette. Pedig három - két rózsás és egy fekete - szoknyán kívül egyebet nem vihetett hozományba. Most is, mint mindig, alázatos, cselédes tartózkodással állott meg a gazda előtt.

- Rossz hírt kaptál, István? - ismételte.

- A te szerelmetes fiadról kaptam hírt, - gúnyolódott a gazda. - A Sándorkádról azt írja a professzora Aszódról, hogy semmi egyéb nem akar lenni, mint színész. A te nevelésed, a Sándorka színész akar lenni.

- Szinész? - ismételte riadt csodálkozással Mária asszony és nem titkolhatta el azt a boldog mosolyt, amely egy pillanatra arczára íródott a lelkéből, amely tele volt ábrándokkal és álmokkal, névtelen fantáziákkal, amelyek az egyszerű nőnél csupán annyiban nyilvánultak, hogy maga komponálta imádságokat mondott a fiáért. És mert legtöbbet a távollevő Sándorért kellett imádkozni, Sándorról komponálta az imádságok nagyobb részét. Tehát színész akar lenni Sándor? Legyen bármi Sándor, bizonyosan nagyszerű, a legelső leend pályáján. Ha színész lesz, első lesz e gyönyörű pályán.

- Te talán szívesen vennéd, ha komédiás lenne a fiad? - riadt rá Petrovics István az asszonyra, aki egy pillanatig ábrándjaiba merült.

- Dehogy, - mentegetődzött ijedten Mária asszony. - Én is azt szeretném, amit te akarsz: legyen Sándor mészáros.

- Úgy? Miért álltál tehát ellen, gonosz fiad segítségére menve, amikor két év előtt a székbe akartam alkalmazni Sándort? Miért könyörögtél lusta gyermekedért? Erre felelj.

- Óh, én magam sem tudom, - rebegte az asszony. - Hiszen te is mondtad gyakran, István, hogy addig tanuljanak a gyerekek, amig tudunk érettük áldozni.

- Igaz, hogy ezt mondtam, - bólintott Petrovics István. - De a fiú tanulni nem akar. Koren tanár úr írja, hogy a fiúnak mindenféle szamárságokon jár az esze. Reggel útra kelek, Mari, és Aszódra megyek. Látom, meg kell fenyítenem azt a fiút. És most többé ne beszéljünk erről, - fejezte be a kemény szavakat a mészáros, mikor észrevette, hogy a felesége szeme hirtelen könnybelábad. - Menj, láss a vacsora után, Mari. Reggel korán kelek.

Petrovicsné a lakás mellett lévő kis konyhába húzódott és dehogy is tudta még akkor szegény, hogy a világirodalomnak egyik legnagyobb költőjét ért első verésért hullanak a könnyei. Csak könnyezett, mint mindig, ha Sándorról volt szó. Óh, hogy miért nem is tud megjavulni az a szilaj fiú? Hiszen csak ne kellene a mészárosnak vérrel foglalkozni, akkor nem bánná, legyen Sándorból mészáros. De Sándor utálja a vért és még a közelébe se szeret menni a széknek, ha odahaza van.

Hajnalban egy fakó, könnyű kis kocsi elvitte Petrovics Istvánt a háztól. Este, - a faluvégi ház ablakából a pusztaságban lobogó pásztortüzeket nézte az asszony, - még nem ért haza a gazda. A messzi pásztortüzekbe való merengés közben elszendergett Petrovicsné és a fiával álmodott. Nagy lovagcsizmák a lábán, tollas kalap a fején, a hátán fehér köpenyeg, ménkű nagy bajusz az orra alá ragasztva, így látta a fiát álmában Petrovicsné és mosolygott boldogan... Az ablak alatt szekérzörgés hallatszott: a gazda jött meg Aszódról.

Belépett a házba és ledobta bő, százgalléros köpönyegét. Az asszony elébe sietett és kérdően nézett reá.

- Nem tehetek róla, - mondá lecsillapodva és kissé megbánva a dolgot Petrovics uram, - nagyon meg kellett verni a fiút. A botom is eltört rajta... De hát muszáj volt így cselekedni. Hallgasd csak, asszony, - tette hozzá tréfásan, - nemcsak az volt a vétke, hogy színésznek akart beállani a vándorkomédiások közé, hanem egyéb is történt. Szerelmes lett valami Caucriny Emília nevű leánykába a fiad, asszony, és hozzá szerelmes verset írt. Hallott már ilyent a világ?

Petrovicsné erre nem tudott egyebet felelni, mint kötényébe temette arczát és csendesen sírdogált.

- Alig múlt tizenhárom esztendős, - zokogta. - És az a vastag bot eltörött rajta.

- Inkább az én botom törjön el a hátán, mint a sorsé, - mondta méltatlan hangon Petrovics István. - Gyereknek nem árt a verés, különösen ha szamárságokon kezd gondolkozni. Hiába, ez a fiú még nem okozott egy csepp örömet se, mindég csak bánat, szüntelen bánat jár vele. Megvert engem az Isten ezzel a fiúval.

Petrovics István lerúgta a csizmáit, az asszony csak ült csendesen, szótlanul az ablak mellett, ahonnan a távoli pásztortüzek látszottak.

Petrovics uram álmos hangon mondta a háta mögött:

- Horatiust szereti, mondták a professzorok... Tudod-e te ki az a Horatius, Mari? Az egy deák-poéta volt. Emlékszem, az apám is szerette olvasgatni a könyvét. Az apám még tudott deákul.

II.

Fut, vágtat az idő, mint a felhő a magas szél szárnyán...

Öreg, rozsdás kerekű órához szokás hasonlítani az időt, amely órának szerkezete közömbös egyhangúsággal őrli le a perczeket és az éveket. Pedig az idő korántsem vén óra, hanem szilaj csikó, amelynek hátára sohasem kerül nyereg: futkos, száguld czéltalanul, kiszámíthatatlanul. Egy-két esztendő olyan változtatásokat idéz elő az emberek életében, amely változásokat megálmodni nem lehetett.

A jómódú, vagyonosodó szabadszállási székbérlő, midőn újra találkozunk vele, szegény, tönkrement ember. Árvíz, sorscsapások megfosztották vagyonától. Bezzeg nem veszi fel már esténkint a zsinóros Kazinczyt, nem kérkedik a nemesi levelével. A Kazinczyt és a nemesi ármálist elvitte az árvíz, nem maradt egyebe a rajtavalójánál. Az egykori büszke mészáros, aki megszokta foghegyről beszélni urral és paraszttal egyformán, falusi kocsmáros lett Duna-Vecsén, mert élni csak kellett valahogyan. Ott volt a csárda a Dunaparton, révészlegények, utasemberek, vásárosok tanyája a csárda, amelynek kármentőjében egy koraősz, rosszkedvű, ránczosarczú férfiú tölti meg a hosszúnyakút.

- Hé, csárdásgazda! - zörög az asztalon a jókedvű révészlegény.

A csárdásgazda, mielőtt előjönne a hívásra, valami keserves káromkodásfélét dörmög lecsüngő bajusza alatt. Bezzeg nem zörgettek neki az asztalon egy-két év előtt: nemzetes úr volt a neve és bizony pórul járt volna az, aki elfelejtkezik a kellő tiszteletről. Ezek a dunavecseiek nem tudják azt, hogy micsoda nagy legény volt hajdanában a szabadszállási székbérlő. Ők csak a jó öreg korcsmárost ismerik benne, aki ugyan nem is olyan túlságosan öreg az évei szerint, csak a mozdulatai olyan fáradtak, lassúak, mint egy százéves emberé. Egy kopott melledzőben, a rongyos báránybőr sapkát mélyen a homlokába húzva, jár-kel egész nap. Szavát is alig hallani. Hej, az a kutya gonosz sors, de meg is tudja törni az emberfiát, hogyha megtörni akarja.

A fia, Sándor otthon van, de ahhoz is alig van szava. De hát mit is beszéljen avval a fiúval? Nem segít azon már se Isten, se ember. Most is legutoljára a selmeczi lyceumból csapták ki. Nem lesz már abból semmi, még ágyútöltelék sem.

Proszperinyi Mihály, nyugalmazott hajdú, a Sándor selmeczi házigazdája, őszintén feltárta az öreg Petrovics előtt a dolgot. A nyugalmazott hajdú megsodorta szép ősz bajuszát és keményen így szólt:

- Uram, Petrovics uram, ha az én fiam volna ez a gyerek, régen szíjat hasítottam volna a hátából. Ez a fiú korhely és mindenét eladja, hogy korhelykedhessen. Sajnálom, Petrovics uram, de nem szokásom elhallgatni az igazságot.

- Tehát korhely is! - mormogta nagy nekibúsultan Petrovics István. - Most már csak arra vagyok kíváncsi, hogy mit akar még tőlem a sors? Elvette a vagyonomat, koldusbotra juttatott, korhely, kicsapott diák a fiam. Vajjon mi következik még?