Réti László – Budapest Boulevard

Copyright © Réti László

Első megjelenés: 2018

A szerző elérhetősége:

www.retilaszlo.hu

info@retilaszlo.com

Szerkesztette

Réti László (2023)

Borítóterv

Réti László

Elektronikus változat

Réti László

© Parfüm & Toll

ISBN: 978-615-6734-03-7

Réti László

Budapest Boulevard

A regény szereplői egytől-egyig kitalált személyek.

A valós személyekkel való esetleges

hasonlóság kizárólag a véletlen műve.

A történet egyes elemei megtörtént eseményeken alapulnak.

De úgysem hinné el, hogy melyek azok...

Prológus

− Baszd meg… ha ezt megírom, téged ezért megölnek. Még itt, Magyarországon is!

− Téged talán nem?

− Én Arany Toll at kapok majd a tényfeltáró cikkért. Aztán ölnek meg.

− Nem hiszem, hogy ilyen éles lenne a…

− Nem hiszed?! Hát én meg tudom, cseszd meg! Te dolgozol olyan helyen, ahol alapkövetelmény a paranoia, most mégis nekem kell bizonygatnom, hogy ezzel a saját torkodra helyezed a konyhakést!? Sőt: meg is húzod a pengét!

− Szóval nem akarod lehozni?

− Nem erről van szó! Nem akarom, hogy kinyírjanak!

− Ez Magyarország. Itt nem nyírnak ki ilyen miatt senkit.

− Nem? És Fenyő János? Vagy Prisztás?... Boros?

− Az más volt.

− Más a faszt! Útban voltak valakinek, és ez lett a vége. Ha végig csinálod, te is útban leszel. Ezt akarod?

− Mégsem kussolhatok csak úgy! Tennem kell valamit ellene!

− Miért nem fordulsz a főnökeidhez? Az egyenes út nem lenne most rövidebb? Ha végre egyszer félretennéd a szokásos üldözési mániádat?

− Hah! És én vagyok naiv?! Gondolod, hogy nem ezzel kezdeném?

− Szóval, ezen már túl vagy.

− Még nem. Tudod, mi volt eddig, ha valami újat hoztam?

Meghallgattak. Aztán néztek ki a fejükből egy darabig. Utána pedig, mintha mi sem történt volna, azt kérdezték, hogy állok a statisztikával? Mert a statisztika nagyon fontos. Struccpolitika. Az a helyzet, hogy kapaszkodnak a székükbe. Mitől lenne most másként?

− A francba… Oké… tegyük fel, megírom. Mit vársz tőle? Mit vársz a megjelenéstől?

− A nyilvánosság erejében bízom.

− A nyilvánosság ereje? Az meg mi a faszom?! Nyilvánosság, meg annak az ereje?!

− Te vagy az újságíró, és ezt te kérdezed tőlem?

− Mert én tudom, mit kérdezek!

− Ha nem hiszel a nyilvánosság erejében, minek vagy újságíró?

− Őszintén? Egyrészt, hogy megéljek valahogy. Másrészt meg a sajtóigazolvánnyal bejutok a celebpartikra, és néha megdughatok egy-egy olyan csajt, akiről te csak álmodhatsz. Azt hiszem, ez minden… igen. Ez minden. Ezért vagyok újságíró.

− Hihetetlen vagy!

− Te vagy hihetetlen! Húsz év ilyen múlttal a hátad mögött még mindig úgy beszélsz, mint egy gyerek! Nyilvánosság ereje?! Cö!

− Szerintem van ilyen. Annyi minden kiszivárgott már a rendszerváltás óta…

− Az igaz! De az már vagy harmincöt éve volt. Na, és mi lett belőlük?

− Hogy érted, hogy mi lett belőlük?

− Gondolj már bele! Csak egy példa: emlékszel arra a torzonborz, szakállas kisgazdára, aki kiborította a bilit a földpanama kapcsán?

− Hát… a neve nem jut eszembe, de az arcára emlékszem. Tényleg! Mi lett az ügyből?

− Nem emlékszel?

− Nem.

− Hát ez az! Ha nem emlékszel az ügy lezárására, csak a botrány kirobbanására, akkor szerinted mi lett belőle?

− Hm… de például Zuschlagot lecsukták!

− Így igaz! Mondj már még egy példát!

− Most így hirtelen…

− Jó, értem. Mást mondok! Emlékszel arra a szerencsétlen adóellenőr fickóra, aki kiállt a sajtó elé az ÁFA-csalások ügyével?

− Persze, hogy emlékszem rá.

− És mi lett belőle?

− Nem tudom.

− Nem tudod. Mert nem történt semmi. Mert szép lassan elaludt ez az ügy is, mint a többi. A végén csak annak ment tönkre az élete, aki azt hitte, majd ő most megmutatja! Majd ő most kiteregeti a szennyest! Ezek a hülyék nem tudták az alapigazságot. Ebben az országban soha nem történik semmi.

Van erre egyébként egy kurva jó közmondás is. Egy fecske nem csinál nyarat.

− Ez nem ide passzol.

− Akkor lefordítom, barátom. Ez azt jelenti, hogy ne verd magad! Fogd be a pofád, és soha… érted? Soha ne hidd, hogy egyedül meg fogod tudni változtatni a világot! Ez itt Kelet-Európa. Minden előnyével, minden hátrányával. Itt mindenki lekötelezett mindenkinek. Ma én vakarom, ahol neked viszket, holnap meg majd te vakarod meg ott, ahol nekem. Ennyi.

− Egyszóval: kussoljak.

− Mint barátomnak, nem javasolhatok mást.

− És mi van a tényfeltáró újságírással?

− Jaj, ne röhögtess már!!! Ne abból indulj ki, hogy az a szomorú képű

Kálmán Olga beforgat egy-két pökhendi politikust, aki van olyan ostoba, hogy úgy gondolja, tőle nem lehet kényeset kérdezni. Ez Kelet, mint már említettem.

− De hát akkor mit csináljak az információimmal?!

− Ha rám hallgatsz, akkor semmit! Kussolsz és meglapulsz. Akkor talán elfelejtenek, és élheted tovább a kis szaros életedet.

− De én pont ezt nem akarom! Nem akarom, hogy így menjen tovább!

Hogy ezt újra és újra megcsinálhassák!

− Mi vagy te, baszod? Valami kicseszett Grál-lovag?

− Gondolkodjunk inkább! Mi lenne, ha megkeresném a politikai ellenlábasát?

− Ha jól tudom, te nemigen politizálhatsz.

− Ha jól értem, a sajtó nem megoldás, és nem megoldás a politikai ellenfélnek való kitálalás sem.

− Jól érted. Egyik sem jó megoldás.

− Akkor mit tehetek? Valószínűleg már tudja, hogy én tudom. Tartok tőle, hogy talán igazad lesz, és mégis azt teszi, amire céloztál. El fog tüntetni.

− Reális a veszély?

− Hát miről beszélgetünk már egy órája!? Ezek után szerinted mit számít az én életem?

− Ez, mondjuk, jogos észrevétel… Akkor már csak egyet tehetsz.

− Mit?

− Előzd meg!

− Nem értelek.

− Pedig egyszerű. Ha nem akarod, hogy megöljön, hát öld meg te őt!

Nyolc hónappal korábban

1.

A fehér Ford Transit már órák óta az erdőben állt. Motorháztetőjén finoman lecsapódott a pára, az üvegfelületeken végig folytak a harmatcseppek.

Nem volt a kisbuszon semmi különös, semmi feltűnő. Se egy matrica, se egy felirat. Semmi, amire utóbb bárki is emlékezhetne. Pusztán egy volt a Szlovákiában fel s alá rohangáló számtalan kisbusz közül. A kocsi hajnalban fékezett le az Eperjes melletti erdei úton, majd az aszfaltról betolatott a fák között húzódó kátyús csapásra. A sárhányó körül fénylett a tolatás közben felverődött nedves sár.

Már órák teltek el a megérkezés óta.

A leengedett ablakok mögül kékes cigarettafüst kacskaringózott elő, és elkeveredett az áprilisi erdőben lebegő könnyű párával. A környező fenyőfákról az éjszakai eső nyomán még mindig folyamatosan csöpögött a víz.

Az öt férfi a kocsi belsejében csendben hallgatta, ahogy a Ford lemeztetején halkan dobolnak a cseppek.

A kormánynál és az anyósülésen ülők olyan egyformák voltak, akár két tojás. Mindketten száznyolcvan centi feletti, csupa izom, szikár férfiak, rövidre vágott hajjal és hideg, kék szemekkel. Már harmincas éveik elején jártak, arcukon talán csak a ráncok alkotta pókháló némi eltérése adott valami kis támpontot, ha valaki meg akarta volna különböztetni őket egymástól.

Mindkettőjük kezén, a hüvelykujj és a mutatóujj között apró, de sokat sejtető

börtöntetoválás látszott.

Az ikrek mindent együtt csináltak, amióta csak az eszüket tudták.

Még a tetoválást is.

Egyetlen időszak volt csak, amikor nem voltak egymás közelében. Akkor Jacek két évvel korábban szabadult, mint nyolc perccel fiatalabb öccse. A különbség abból adódott, hogy azon a szörnyű éjszakán, amikor tizenhét évesen rátörtek az idős házaspárra, Jacek jobbára csak fenyegetőzött. Martin

viszont egy vascsővel agyonverte a nyolcvanhárom éves öregembert, mert az nem akarta megmutatni, hol tartják a nyugdíjukat.

Mivel még fiatalkorúak voltak, Martin Straka tíz évet kapott, Jacek nyolcat. Kedvezménnyel szabadultak hat, illetve négy év múlva. Az emberélet Szlovákiában sem drágább, mint másutt, ahol a törvény megengedi, hogy fiatal koruk mögé bújhassanak a gyilkosok.

A börtönben hasznosan töltötték az időt.

Néhány belemenős verekedés árán komoly presztízst harcoltak ki maguknak. Hamarosan mindenki tudta a falakon belül, hogy a két Strakával nem jó ujjat húzni. Minden sérelmet megtoroltak és nem nézték, kinek mennek neki. Volt, hogy Jaceket kétszer is csúnyán helyben hagyta egy erősebb fizikumú rab – de a fiú harmadszor is nekiment. Akkor pedig már ő

kerekedett felül. Az ilyen típusú emberektől még a börtön zárt világában is tartanak. Máskor Martin volt az, aki gondolkodás nélkül nekitámadt százhúsz kilós cellatársának, mert az kiröhögte valami apróság miatt. Már mindenhol vérzett, de még akkor is támadott. Végül a földre vitte ellenfelét. Amikor a fegyőrök benéztek, már mindketten a sebeiket nyalogatták. Természetesen azt mondták, nem történt semmi; elestek, onnan vannak a sérülések.

Az így kiharcolt tisztelet lassan vezetővé tette Jaceket.

És Martin mindig ott volt mellette.

Az akkor rommá vert százhúsz kilós Ede Horvath a szabadulás után csatlakozott a Strakákhoz. Most ott ült a Transit hátsó ülésén, ahol rajta kívül még ketten szorongtak. Peter Toth és Darijo Ujlaky évekkel később, Dunaszerdahelyen csapódott a trióhoz.

Toth leengedte az ablakot, és kihajította a csikket az erdőbe. A cigarettavég sziszegve hunyt ki a vizes avarban.

Jacek idegesen a tükörbe nézett.

– Te meg mi a fenét csinálsz?

– Mit csinálnék?

– Kidobod a cigarettát, te barom?

– Most meg mi a fene bajod van?

– Az, baszd meg, hogy nyomokat hagysz! Hallottál már a DNS-ről? Nem akarom, hogy a zsaruk itt kukázzanak majd az erdőben, és találjanak is valamit.

– Aha… és most mit csináljak?

– Kurva egyszerű! Kiszállsz, megkeresed, zsebre vágod! Most!

Nem lehetett vele ellenkezni. Toth morgolódva kikászálódott a hátsó ülésről, felkapta a cigarettát, és a zsebébe dugta.

– Most boldog vagy? – nézett Jacekre.

– Pofán verjelek? Húzzál ki az útra, és nézz körül!

– Merre menjek?

– Fel a hegytetőre, és a hajtűkanyar felett bújj el. Lassan itt az idő.

– Oké, megyek.

– És onnan hívj fel, baszod!

– Jól van már!

Toth berántotta a Transit ajtaját és eltűnt a nedves aljnövényzetbe.

Tíz perccel később Jacek övén felrecsegett a rádió.

– A kanyar felett vagyok.

– Csúcs! – röffent bele az adóvevőbe Jacek. – Időben szólj!

– Rendben.

A négy férfi feszült csendben üt tovább a kocsiban. Mindegyikük ölében rövidcsövű Skorpió géppisztoly hevert, fejükön símaszk, melynek arcrészét egyelőre feltolták a homlokukra. Martin erősen izzadt, ami nem kerülte el Jacek figyelmét.

– Be vagy szarva, mi?

– Csak melegem van.

– Aha. Persze. Meleged.

– Hagyjál már lógva!

Az idősebb Straka már éppen válaszolni akart, de egyszerre megszólalt a rádió.

– Megjött a kocsi!

– Oké! – csattant fel Jacek. – Kifelé! Kifelé! Kifelé!

Feltépték a kisbusz ajtaját, és a négy férfi kiugrott a nedves erdei útra.

Az aljnövényzettől azonnal térdig vizesek lettek, de mit sem törődtek a

kellemetlenséggel. Kirohantak az útra, és az aszfaltcsík két oldalán leshelyet foglaltak. A keskeny erdei út felett alagútként borultak össze a lombok.

Két perc múlva reflektor fénye vetült a ködtől nedves burkolatra, és a kanyarban feltűnt a sötétkék páncélautó. A régi Mercedes nehézkesen araszolt felfelé az emelkedőn. Mögötte sűrű, fekete füstpamacs bomlott ki, ahogy a sofőr visszakapcsolt kettesbe, és gázt adott.

Jacek megvárta, míg ötven méterre megközelítette őket az autó, akkor jelt adott, és mindannyian kiléptek a fedezékből.

Jacek és Martin az út közepére ment, és a közeledő Mercedesre szegezték fegyverüket.

– Erre gondoltam, amikor azt mondtam, ez egy nagyon hülye ötlet –

sziszegte Martin a bátyjának. – Páncélautót kézifegyverrel? Le fog minket gázolni.

– Nem tudsz te semmit – mondta egykedvűen a testvére, és rezzenetlenül állt az út közepén.

A Mercedes lassított, majd megállt a két férfi előtt. Horvath és Ujlaky kétoldalt megkerülték a páncélautót. Jacek rámosolygott a sofőrre, aki lassan felé bólintott. A kocsikísérő, aki döbbenten nézte a fegyvereseket, most hirtelen a mellette ülő vezetőre nézett, majd a derekához kapott. A sofőr felkiáltott.

– Ne!!!

Az őr azonban nem állt meg. Az övén függő tokból előrángatta a pisztolyát. Nem ment egyszerűen, a hely szűk volt, a kocsikísérő kövér, a fegyver agya pedig elakadt a nadrág derekában. Addig azonban a sofőr sem tétlenkedett, és maga is így tett. Egyszerre kapták el egymás fegyvert tartó jobbját a baljukkal, és vad dulakodásba kezdtek a páncélüveg takarásában.

– Ó, bassza meg! – hördült fel Jacek, és rángatni kezdte a páncélautó ajtaját. Hiábavalónak bizonyult az erőfeszítés, a vaskos zárszerkezet szilárdan tartott. Éppen az ilyen helyzetek kivédésére tervezték. Fel is hagyott az erőlködéssel, és tehetetlenül bámulta a küzdelmet.

A sofőr kezdett alulmaradni. A kocsikísérő erősebb testalkatúnak bizonyult, és lassan, de biztosan elkezdte belepréselni a vezető oldali ajtó kárpitjába kollégája fejét. A négy símaszkos beavatkozásra képtelenül

szemlélte a benti élethalál küzdelmet, miközben hol egyik, hol másik tanácstalanul pillantott a vezérnek tekintett Jacek Strakára.

A vezető arca egyre jobban eltorzult.

A lövés váratlanul csattant fel, és hirtelen még két durranás követte. A páncélkocsi szélvédőjét vér és csontszilánkok terítették be. Strakáék hátra hőköltek.

Kivágódott a kocsi ajtaja, és a sofőr kizuhant az aszfaltra.

Straka fegyverét előre szegezve benézett az utastérbe. A kocsikísérő

holtan hevert az ülés és a műszerfal közé szorulva. A sofőr lihegve felkelt és komoran Jacekra nézett.

– Meglepett ez a rohadék.

– Majdnem elbasztad, Jakub! – vádolta üvöltve a beépített embert Straka.

– Ne szopass már! Minden oké!

– Nem volt szó hulláról!

– Nekem mindegy – vont vállat a sofőr. – Sőt… ha jobban belegondolok, nekem így a jobb. Mindenképpen felnyomott volna.

– Nem számoltunk egy holttesttel, te barom!

– Maradj már, Jacek! Tervezd át! Abban mindig jó voltál.

Straka hatalmas pofont kevert le a biztonsági őrnek, majd ráordított.

– Kuss! Hadd gondolkozzak!

A férfi körbe szaladta a páncélkocsit, majd ránézett az erdőben várakozó Transporterre. Az erdei út tele volt sáros lábnyomokkal. Egy perc sem telt el, míg döntésre jutott.

– Nyisd ki hátul!

A sofőr bólintott, és a kocsi végéhez került.

– Máris.

– Mennyi van benne?

– Nem tudom pontosan. De úgy negyedmillió lehet.

– Ennél többre számítottunk!

– Ez van. Nem én döntöm el, mennyi tesznek be.

– Baszd meg!

Kinyílt a kocsi hátsó ajtaja, a sofőr félreállt. Straka három nem túl nagy pénzeszsákot látott a kocsi padlóján, melyeket pányvákkal erősítettek az oldalfalhoz. Lihegve megérkezett a megfigyelő helyről Toth, és benézett a raktérbe.

– Hát, ez nem sok.

– És még egy hullánk is van – jegyezte meg Horvath.

– Sajnálom.

– Kitörölhetem vele – morogta Straka, aztán Ujlakyhoz fordult. –

Rakjátok át a pénzt a Transitba!

Ujlaky és Horvath nem kérdezett többet. Felkapták a zsákokat, és rohantak a kisbusz felé. Straka bevágta a Mercedes hátsó ajtaját és a sofőrre nézett.

– Ülje be, és gyere utánunk!

A férfi nem ellenkezett.

Az öt férfi beugrált a Transitba, majd az kilőtt az erdei útról. A tükörbe pillantva Straka látta, hogy a páncélkocsi engedelmesen jön mögöttük.

– És most? – kérdezte Martin.

– Nincs időm elmondani. Csak tedd, amit mondok.

– Mint mindig, bátyó.

Straka előre mutatott.

– Ott fordulj le balra!

Martin fékezett, és egy keskeny betonútra kormányozta a Fordot. A belógó ágak halkan karistolták az oldalüvegeket.

– Meddig menjek?

– Ott, elöl van valami placc! Ott állj meg.

Az út kiszélesedett, és egy betonozott tisztásra jutottak. A kocsi nagy ívben megfordult, és orral arra állt meg, ahonnan érkeztek. A Mercedes is nehézkesen befordult az útra, és megállt mellettük. Mindannyian kiszálltak.

– Ez meg miféle hely? – kérdezte a páncélautó vezetője.

– Valamikor egy marhatelep volt itt az erdő szélén. Azon a rámpán terelték fel a teheneket a teherautókra – mutatott a magas, repedezett betonlejtőre Straka. – Gyújtsuk fel a pénzszállítót.

– Minek?

– Hogy ne maradjon nyom, Jakub! Ennyire nem lehetsz hülye!

Toth már hozta is a jó előre előkészített benzineskannát, és körbe locsolta a Mercedes oldalát. A maradék két litert a kabinba öntötte, majd a marmonkannát is behajította. Ujlaky kezében öngyújtó villant, és a kocsi eltűnt egy sárga lobbanásban.

– Tűnés! – adta ki a parancsot Straka, és mind a hatan bemásztak a Transitba.

A Ford egy perc múlva már ismét az erdei úton haladt. A távolból tompán ért el hozzájuk a robbanás hangja.

– Elérte a tűz a tankot.

– És most hogyan tovább? – kérdezte a biztonsági őr, aki hátul ült Horvath és Ujlaky között.

– Elosztjuk a pénzt – mondta Straka. – Aztán egy időre mindenki megy, amerre lát. Szétválunk.

– Na, de velem mi lesz, Jacek? – kérdezte az őr. – Engem keresni fog a rendőrség.

– Ez csak most jut eszedbe? Eddig ezen nem is gondolkoztál?

– El kell hagynom az országot.

– El is fogod hagyni – bólintott Straka, és megkopogtatta az öccse karját.

– Itt fordulj be!

Egy földútra értek, melyen még vagy fél kilométert zötykölődtek. A távolban tanyaépületek tűntek fel.

– Hová megyünk? – kérdezte a biztonsági őr.

– Hozzám – kaffogta Ujlaky.

– Átöltözünk. Símaszkban és katonai gyakorlóban nem mehetünk tovább.

Pajták és istállók által körül ölelt zárt udvarra fordult be a Transit, majd megállt. Kikászálódtak a kocsiból. Mindent belengett a disznóürülék émelyítő

szaga. A környező épületekből röfögés hallatszott.

– Mi a következő? – kérdezte a biztonsági cég véres egyenruhájában kiszálló férfi.

Jacek felé fordult.

– Azt csinálom, amit mondtál. Improvizálok. És te gondot jelentesz, cimbora.

– Miért?

– Kevés volt a lé a kocsiban, ráadásul még a társadat is kinyírtad. És nincs B terved, hogy mit akarsz most tenni.

– Mit tehettem volna egyebet?

– Nem tudom, de nem is érdekel. Az igazi probléma, hogy a hulla miatt kétszer annyira fognak keresni a zsaruk. Téged…

– Meg titeket is! – acsargott rá az őr Jacekre.

– Minket ugyan nem.

Martin csak erre várt. Felemelte a Skorpióját, és közelről három lövést eresztett a biztonsági őrbe. A férfi hörögve a földre zuhant. Martin ránézett a bátyjára.

– Vagy nem így akartad?

– De. Nagyjából így – Jacek odalépett a földön heverő testhez, és fejbe lőtte, mielőtt az öccsére nézett. – Máskor várd meg a parancsot, különben pofán váglak.

Martin csak vigyorgott.

– Csak ő kapcsolt minket a pénzszállítóhoz, bátyó. A Transitba abban a betonozott parkolóban szállt át a faszi, nincs keréknyom, nincs cipőnyom.

Olyan a helyszín, mintha ott rabolta volna ki a társát.

– A zsaruk csak őt fogják keresni – bólintott az idősebb testvér. – Nem az első eset, hogy egy biztonsági őr lelép a rábízott lóvéval.

– Csak ez most meg is ölte a társát.

– Ezért aztán nyomtalanul felszívódott.

– Egyre gondoltunk.

– Mint mindig.

Horvath megköszörülte a torkát.

– Az oké, hogy a másik hullát majd ezen a pondrón kérik számon, de mi mit csináljunk az ő hullájával?

Straka az ingatlan tulajdonosára, Ujlakyra nézett, mire az a pajta felé bólintott.

– Van ott bent egy nagy teljesítményű gallyaprító. Áttoljuk rajta a faszit.

Úgy fog kinézni, mint a darálthús. Azt meg odaadjuk a disznóknak. Húsz perc alatt megeszik, addig meg a magasnyomásúval kipucolom az aprítót.

– Mocskos meló lesz, Darijo.

– Az hát. De a faszi soha többé nem lesz meg. Mi meg iszunk rá egy pálinkát, és elégetjük a ruháinkat.

– És elosztjuk a pénzt.

– Munkára!

Ujlaky és Toth felkapták a hullát, és a pajta felé kezdték cipelni. Straka az öccsére nézett.

– Ezért bírom ezt a fickót. Nem kérdez, csak megoldja.

Martin kihívóan a bátyjára pillantott.

– És te is megoldod?

– Mit?

– Hogy végre valami jól tejelő melónk is legyen. Mert ez a te felelősséged!

Jacek Straka hidegen bámult az öccsére.

De nem vitázott vele.

2.

A fiatalember úgy nézett ki, hogy azzal már önmagában polgárt lehetett pukkasztani. Bőszárú, lengedező vászonnadrágja alatt dísztelen mokaszint húzott a lábára, és természetesen zoknit még véletlenül sem vett fel hozzá.

Barna, terepmintás katonai zubbonya alatt egyszerű atlétatrikót hordott.

Arcát sűrű, rakoncátlan szakáll keretezte, haja pedig raszta frizurába fogva a háta közepét verdeste.

Zente Zsigmond meg volt róla győződve, hogy ha vezető internetes portáloknak dolgozó újságírónak tekinti magát, akkor nyugodtan lehet bármilyen extrém külseje – pusztán erre hivatkozással egyetlen riportalany

sem meri majd elhajtani. És ebből következően rendszeresen vissza is élt ezzel a tulajdonságával. Ha egy szóvivő vagy sajtótitkár lefitymálva nézett rá, máris vesztett helyzetben volt. Zente ugyanis azonnal megérezte, ha nem veszik komolyan, és ilyenkor nem ismert sem istent, sem embert.

Elvtelen játékos hírében állott, ő azonban inkább rafkósnak szerette magát titulálni azzal a kiegészítéssel, hogy a cél valóban szentesíti az eszközt.

Kivéve, persze, amikor vele szemben alkalmazta valaki ezt az elvet. Számos riportalanyát támadta már hátba, kihasználva, hogy azok még a külseje felett érzett első megdöbbenés hatása alatt állnak. Tény, hogy egy egyetemi rektor irodájában, vagy egy minisztériumban valóban kirívó látványt nyújtott. Még soha nem érezte azonban szükségét annak, hogy pusztán a helyszín, vagy éppen a riportalany kedvéért konszolidáltabb ruhát húzzon. Ennek ellenére évek óta több cikkében adott már hangot afeletti megdöbbenésének, hogy sem a miniszterelnök, sem a köztársasági elnök, sem pedig az egyéb közjogi méltóságok nem hajlandóak interjút adni neki. Pedig rajta kívül ezt szinte mindenki megértette.

Barátai már nem egyszer tanácsolták, hogy mint az ország egyik legjobbnak tartott politikai újságírójának, talán nem ártana kissé hasonulnia a riportalanyaihoz. Zente Zsigmond ilyenkor persze kikelt magából, és még csak fel sem fogta, hogy ismerősei messze nem az öltöny és a nyakkendő

viselésére akarják rábeszélni, hanem csak egy tisztességes farmert, inget, meg egy normális vászoncipőt szeretnének látni rajta. És persze egy fodrász áldásos tevékenységének eredményét is – ám Zente ezekről hallani sem akart.

Ezeken töprengett most is, ahogy a recepciós pult mellett álldogálva várakozott, és a vállára vetett hátizsákot szorongatta. A minisztériumban szokatlan volt ez a megjelenés, és a kifelé tartó hivatalnokok, valamint az érkező vendégek egyformán nagy ívben elkerülték. Mintha csak büdös lennék, gondolta kajánul Zente, aki saját különcségét nagyobbra tartotta annál, mintsem egy hangyányit is közeledjék a társadalmi konvenciókhoz. Sokan mondták neki, hogy ettől a különbözni vágyástól nem lesz sem jobb, sem különb, de ő ennek éppen az ellenkezőjét gondolta.

– A hátizsákot meg kell néznem – morogta a recepciós mellett álló két biztonsági őr egyike.

– Csak a laptopom van benne.

– Kinyitná, kérem?

– Miért? – kérdezett vissza kihívóan Zente, és fejben már el is kezdte megírni éles hangú cikke első sorait.

– Mert ez a szabály – lépett ekkor mellé egy sima modorú fiatalember, aki pontosan az újságíró ellentéte volt. Magas, karcsú alakján tökéletesen feszült a fehér ing és a sötétkék öltöny kombinációja, amit vörös nyakkendő

koronázott meg.

Tahi András, az államtitkár sajtófőnöke széles, ám hideg mosollyal nyújtott kezet az újságírónak.

– Isten hozta, Zsigmond!

– Magát küldték elém, András?

– Magamtól jöttem – legyintett a sajtófőnök. – Valahogy volt egy olyan érzésem, hogy maga nem fog csak úgy egyszerűen, sallangmentesen bejutni hozzánk. Arra gondoltam, talán nem fog ártani itt egy kis segítség.

Az újságíró érezte, hogy kifogják a szelet a vitorlájából, ezért fogást keresve végigmérte Tahit. A sajtótitkár kissé lágyabb mozdulatai nyomán Zentének mindig az járt az eszében, amikor találkoztak, hogy Tahi meleg lehet.

Ki nem állhatta a homoszexuálisokat, de mivel ez egyáltalán nem fért bele a liberális újságíró saját magáról kialakított képébe, ilyenkor mindig igyekezett semlegesen viszonyulni a sajtóshoz.

– Szerintem be tudok jutni egyedül is. Csak az őr akadékoskodik.

– Az őr a munkáját végzi. Méghozzá jól. Mint ön is tudja, éppen narancs riasztás van.

– Narancs?

– Terrorveszély, Zsigmond.

– Ki találta ki már megint ezt a marhaságot?

– Sajnos nem oszthatok meg minden belső információt, de, kérem, értse meg, nem jó kedvünkben emeltük narancsra a készültségi szintet. Mi is szívesebben pihennénk otthon, de a világ nem olyan manapság, hogy ezt bármikor megtehessük.

– És a narancs készültség miatt akarja az őr megnézni a táskámat?

– Nem. A táskáját mindenképpen meg kell néznie. Ahogy a fémtárgyakat is ki kell pakolnia, és át kell mennie egy fémkereső kapun.

– Újságíró vagyok…

– Ami nem mentesíti önt sem a szabályok alól. A repülőtéren sem engednék át, nem igaz? – tárta szét a karját Tahi, majd az órájára pillantott. –

Igyekeznünk kéne. Eléggé szűkre szabott az időnk.

– Nézze, nem hiszem, hogy…

– A vizsgálat nélkül nem fogják beengedni. Sajnálom.

A raszta megértette, hogy ezt a csatát elvesztette. Dühösen a szalagra dobta a hátizsákját, és csak azért sem vette ki a laptopot. A szalag ezért megállt az őr előtt, aki kérdőn nézett Tahira, de az lopva nemet intett a szemével.

Nem kell tovább hergelni, mondta a pillantás. Csak értse meg, hol a helye.

A szalag surrogva tovább indult, és a hátizsák becsúszott a röntgengépbe. Zente kipakolta a tollakat, mobiltelefont, aprópénzt egy kosárkába, és a fémkereső kapu túlsó oldalán mindent visszaöntött a zsebeibe.

Tahi mosolyogva várta a túlsó oldalon.

– Már meg is van. Ugye, nem volt nehéz?

– Mi van, ha megírom, hogy így vegzálnak egy újságírót?

– Semmi. A mi szavazóink majd azt mondják, jól végezzük a dolgunkat.

Annak a kevésnek meg, aki a maga pártján van, úgyis mindegy, mit csinálunk, az csak rossz lehet.

– Az én pártomon? – állt meg az újságíró.

– Tudja azt maga, Zsigmond.

– Kifejtené?

– Manapság ez van. Írhat maga akármit rólunk, arról, hogy miként végezzük a munkánkat, és hány terroristát fogunk el, ez valójában teljesen mindegy. Aki azt akarja hinni, hogy hibázunk, hogy amatőrök vagyunk, hogy csak az adófizetők pénzét szórjuk, annak teljesen mindegy, hogy mit ír. Mert nem változik a véleményük.

– És ha jót írok magukról? – vigyorgott kihívóan Zente.

– Akkor azt fogják mondani, már magát is lefizették.

Zente szája egy leheletnyit legörbült. Eredetileg meg akarta kontrázni Tahi állítását, de nem azt a választ kapta, amit gondolt. Hanem egy őszintét.

Amiben még maga is hitt tudat alatt, csak soha nem mert ezzel szembenézni.

Kelet-Európában ugyanis teljesen mindegy, hogy mik a tények.

A tények önmagukban nem elegendőek ahhoz, hogy emberek világnézete, vagy az a véleményük, amit előítéletes gondolkodásukban a számukra nem tetsző tények teljes figyelmen kívül hagyásával kialakítottak, megváltozzon. A tények csak bezavarnak a képbe.

Ezt gondolom, tehát ez van – milliók élik így az életüket nap mint nap.

A lélegzetvételnyi hezitálást Tahi azonnal ki is használta, és folytatta a mondókáját, miközben felfelé indult a lépcsőn. Zente kényszeredetten követte.

– Látom, ez már magának is megfordult a fejében.

– Eleve nem is feltételezi, hogy jót írok magukról?

– Nem. Már egy korrekt írás is komoly meglepetést keltene, Zsigmond.

Ha meg véletlenül egyszer pozitívan nyilatkozna, az azonnal gyanút keltene bennem.

– Egy sajtósnak nem kéne simulékonyabbnak lennie?

– És az számítana magánál?

– Nem.

– Hát akkor? Ismerem a munkásságát, Zsigmond. És meg is van a véleményem róla.

– Talán meg is osztja velem?

– Persze. Maga az a típus, akit az internet termelt ki. A miliő, hogy arctalanul, névtelenül lehet bárki olyat bántani, aki tesz is valamit.

Zente bólintott.

– Tudom, hogyan fogja folytatni. Annyiszor hallottam már! Az vagyok, aki a saját félresikerült, és alapvetően sikertelen életének frusztrációját abban éli ki, hogy mindennek és mindenkinek nekimegy, akár van rá oka, akár nincs.

Aki mindenben csak a rosszat keresi. Igaz?

– Nem én mondtam.

– Újságíró vagyok. Az a dolgom, hogy megmutassam az embereknek a valóságot.

– Vagy azt, amit maga annak gondol.

– Hazudnék a cikkeimben?

– Nem tudom – mondta őszintén a sajtótitkár. – Jobb esetben csak nem érdeklik a tények. A rosszabb eset az, hogy tudatosan manipulál.

– Egy újságíró dolga az, hogy megvilágítson.

A sajtótitkár megállt egy széles, kétszárnyú ajtó előtt, és még egyszer Zente szemébe nézett.

– Zsigmond, maga nem újságíró. Maga újságba író. Az nem ugyanaz.

Azzal benyitott, és intett, hogy Zente menjen utána. A raszta férfiban fortyogott a düh. Még be sem ért az interjú valódi alanyához, máris vereséget szenvedett. Világ életében az ilyen pökhendi fickók ellen küzdött – de állandóan hendikeppel szállt velük szembe. És ráadásul ezt a több rajthelyes büntetést éppen ő generálta magának azzal, hogy úgy nézett ki, és úgy viselkedett, ahogy.

Tahi megállt a széles iroda közepén, és az íróasztal mögött üldögélő

férfira nézett.

– Államtitkár úr, Zente úr megérkezett.

– Köszönöm, András.

– Maradjak, uram?

– Igen. Üljön le ott – intett az államtitkár az ablak elé húzott kárpitozott pad felé.

Tahi udvariasan meghajtotta magát, és csendben leült a padra.

Zente Zsigmond beballagott az irodába, és maga is megállt a szőnyegen, ahol az imént még a sajtótitkár toporgott. Hallotta, ahogy halk kattanással becsukódik mögötte az ajtó. Bár igyekezett magát olyan színben feltüntetni, mint aki nagy ívben tesz a pozícióval járó pompára, a valóságban a lelke mélyén mindig is az az egyszerű srác maradt, akinek a szülei egy gyárban dolgoztak, és egész életében csak Ráckevéig jutott el nyaralás címén – oda se túl sokszor. Az a srác, aki a lázadását abban élte ki, hogy ostoba tetoválásokat varratott magára, és a haját derékig növesztette.

Ide azonban a lázadás már kevés volt.

A hatalmas iroda, a Lánchídra és a Vár-hegyre nyíló panoráma, a metszett kristálypoharak, a perzsaszőnyeg, és a mahagóni bútorzat mind-mind idegen volt számára. Ezt a környezetet soha nem tanulta meg szorongás

nélkül kezelni. Idegen volt itt, és magának sem merte bevallani, hogy máris szorongott.

S mivel szorongott, támadott.

Ugyanaz a mechanizmus mozgatta, ami hajdanán a kommunista forradalmak munkásait: csak annyit értettek meg a világból, hogy ők dolgoznak, de nem ők gazdagodnak. Semmit nem voltak képesek felfogni, ami efelett volt. Zente ennek a felfogásnak a modern képviselője volt. Zsigerből gyűlölt mindent, és mindenkit, aki több volt, mint ő. És természetesen irigykedett. Persze ezt még magának sem volt hajlandó elismerni, de nem sok kellett volna egy tapasztalt pszichológusnak ahhoz, hogy rávezesse: a saját kisebbrendűségi érzését kompenzálja azzal, hogy állandóan hadakozik minden ellen, ami a rendet jelenti.

Minden ellen, amiről tudat alatt úgy érzi, több nála.

Akárcsak számos kollégája, akiket az internet nevelt ki, teret adva ezáltal a tehetségteleneknek, hogy arc és név nélkül gyalázzanak másokat.

Zente Zsigmond azonban néha tényleg beletrafált. Ilyenkor olyan ügynek eredt a nyomába, aminek egyszer talán valóban lehet társadalmi haszna is, és a vége nem csak egy-egy meghurcolt ember összetört élete lesz.

Őszintén hitte, hogy mai látogatása egy ilyen ügy érdekében végzett munkája következő lépése.

A raszta hajú újságíró az államtitkárt nézte, akit jól ismert, bár még soha nem találkoztak. Mindent elolvasott róla, ami csak megjelent az elmúlt években, és sok tucat munkatársával, ismerősével beszélt az utóbbi héten, hogy alaposan felkészüljön az interjúra. Tudta, hogy nem lesz másik dobása.

Az államtitkár nem kedvelte, és ezt nem is rejtette véka alá.

Az ötvenhat éves politikus, Kenesei Tibor az íróasztal mögött terpeszkedett. Zakóját a széke támlájára hajította, még arra sem vette a fáradságot, hogy az újságíró kedvéért magára öltse. Fehér inge gallérja kigombolva, nyakkendője alaposan meglazítva, az ing ujja feltűrve – az államtitkár dolgozott. És természetesen megjelenése egyben azt is sugallta, hogy semmire sem tartja a vendégét.

Zente figyelmét nem kerülte el ez a momentum, de származása miatt ez nem érintette olyan mélyen, mintha egy értelmiségi famíliából, vagy más,

kiváltságos családból került volna ide. Értette, de nem érdekelte a negatív gesztus. Csak elraktározta.

Kenesei régi motoros volt a politika világában, de soha nem vitte magasabbra az államtitkári pozíciónál. Már három évtizede jól menő

üzletember volt, aki a szórakoztató ipartól a vendéglátáson át a hűtőgépgyártásig számos területen rendelkezett érdekeltségekkel. A politikát arra használta, hogy kapcsolatot építsen, a kapcsolatokat meg arra, hogy a vagyonát gyarapítsa.

Nem volt ebben semmi különös, mindenki így csinálta. Még csak nem is Kelet-európai, vagy tisztán magyar jelenség volt ez, hanem általános. Mindegy, hogy valaki Brüsszelben, esetleg a Kínai Kommunista Párt bizottságainak valamelyikében, vagy a washingtoni kongresszusban dolgozik. A világ így működik. Még ha ezt a választók kilencvenhat százaléka nem is hajlandó elhinni, vagy inkább tudomásul venni. Ők azok, akik még mindig azért szavaznak valamerre, mert érzelmi alapon döntenek. Vagy jobb esetben hisznek benne, hogy jelöltjük a közjó érdekében fog cselekedni.

Hiszen azt mondta! – miért is hinnének mást?

A maradék négy százalék az opportunisták köre. Született cinikusok, és egzisztenciális alapon szavazók. De ők legalább rendelkeznek némi értelemmel.

Kenesei alig két éve volt államtitkár. Az akkor megalakított új államtitkárságot már a kezdetek kezdetétől minisztériummá akarta fejleszteni.

A majdani minisztérium az ő ötlete, az ő álma volt. Éveken át lobbizott érte a miniszterelnöknél, és most úgy nézett ki, a választások után végre majd megkapja. A közigazgatásban nem feltétlenül azért kell egy új hivatal, mert arra valóban szükség van, hanem néha azért is, mert valakinek az a szíve vágya.

Kenesei vágya ez volt.

A Terrorvédelmi Minisztérium.

És emiatt volt most itt Zente Zsigmond.

Kenesei az íróasztala előtt álló székre mutatott. Zente leült és kényelmesen keresztbe tette a lábát. A hátizsákot a széke mellé hajította.

Elhatározta, hogy nem szólal meg elsőként. Legalább ennyit meg akart őrizni

méltóságából, ha már vendéglátói a nonverbális kommunikáció teljes palettáján tudatták vele, nem tartják semmire, és nem számítanak tőle korrekt cikkre. Inkább hátradőlt, és alaposan szemügyre vette Keneseit.

A politikus nem volt túl magas, törzse vaskos, feje pedig kopaszon fénylett. Amikor hullani kezdett a haja, maga döntött amellett, hogy ezentúl borotválni fogja a koponyáját. Ajka körül vékony körszakáll virított, barna szeme pedig mélyen ült üregében. Ő is az újságírót tanulmányozta, majd egy idő után az órájára pillantott.

– Nem sok időm van.

– Meglepett, hogy fogad, államtitkár úr.

– Nem az én ötletem volt, ezt elmondhatom.

– Utasították rá?

– Mit érdekli az magát?

– Végül is, megkaptam a választ a kérdésemre. Ki utasíthat egy államtitkárt, ugyebár?

– Azt hiszi, olyan okos? – Kenesei legyintett egyet. – Mindegy, nem érdekes. Inkább mondja, mit akar tőlem, Zente?

Az újságíró egy diktafont halászott elő a zsebéből.

– Szabad?

– Nem. Jegyzeteljen.

A férfi elhúzta a száját, aztán inkább előhúzott egy noteszt és egy tollat.

– Több kérdésem is van.

– Akkor kezdjen végre bele.

– A választások után, már ha önök nyernek…

– Mi nyerünk.

– Szóval, ha önök nyernek, létrehozzák a Terrorvédelmi Minisztériumot.

Mi szükség van erre, miniszter úr?

– Nem vagyok miniszter.

– De az lesz. Ez az ön vesszőparipája, nemdebár?

Megint a régi nóta – sóhajtott magában Kenesei.

– Az ország terror elleni védelme indokolja, Zente úr. Mint tudja, 2015

óta komoly migrációs nyomás alatt állunk. A különféle szervezetek sejtjei,

valamint a magányos fanatikusok számos esetben bázisnak használják Magyarországot…

– Igen – vágott közbe az újságíró, – ezt már számtalanszor elmondták, mióta a minisztérium megalakítása feletti vita elindult, majd az azt követő

időszakban is, amikor már az ellenzék is megértette, hogy mindenképpen létrehozzák ezt a szükségtelen intézményt.

Az államtitkár mosolyogva felemelte a mutatóujját.

– Látja, pontosan ez az, Zente!

– Micsoda?

– Emiatt nem kedveljük magát. Mert inkorrekt. Azt mondja, szükségtelen intézmény. Maga előítéletes. Már megvan a véleménye, de eljátssza a pártatlan újságírót, aki azért kérdezget, mert… hogy is szokták mondani? Az embereknek joguk van tudni róla? Valami ilyesmit mond általában, igaz?

– Így igaz. Viszont meglep, hogy ön ilyen élesen megfogalmazza a felém megnyilvánuló ellenszenvét.

– Maga azt anélkül is tudja. Minek játsszunk?

– Mi van, ha megírom, hogyan beszél velem?

– Ki hinné el?

– Az olvasók.

– A maga olvasói azt is elhinnék, ha azt írná rólam, hogy felpofoztam, és kirúgtam az irodámból…

– Esetleg erre készül?

– …a nekem fontos olvasók viszont nem hinnének magának akkor sem, ha tényleg felpofoznám. Szóval nem változik semmi – kedvetlenül legyintett. –

Azt ír, amit akar.

– Akkor mit remél ettől az interjútól, államtitkár úr?

– Hogy nagyon gyorsan véget ér.

Zente felsóhajtott. Végre megértette, hogy tényleg nincs értelme húzkodni Kenesei bajuszát, mert nem fogja kihozni a sodrából.

– Akkor visszatérek az eredeti kérdésemhez. Mi szükség volt erre a minisztériumra, és mi szükség a sok tízmilliárdos költségvetésre?

– A határokon nagy a nyomás, és ezt hatékonyabban tudja kezelni a minisztérium. Akárcsak a rejtőzködő terrorista sejtek felderítését.

– Az előző kormány által létrehozott Terrorelhárítási Központ éppen erre szolgál, vagy nem?

– Kissé átstrukturáljuk a rendszert, Zente úr.

– A TEK-nek milyen szerepet szántak?

– A kiképzést. A náluk felhalmozódott tapasztalat a TVM új kommandóinak kiképzése során kerül kamatoztatásra. Ez a kiképzés egyébként már hónapok óta folyamatban, van, az új egység magja máris bevethető.

– Tehát a nulláról kiképeznek egy új csapatot, amikor már van egy képzett?

– Nem a nulláról. Az emberek a rendőrség állományából kerültek kiválasztásra, és ott már kitüntették magukat. A mostani kiképzés pusztán speciális területeket érint.

– Mikor lesznek bevethetők?

– Máris azok.

Zente megvakarta az orrát.

– Még mindig nem értem, mi indokolta az új rendőrségi egység felállítását. Ugyanazt csinálják, mint a TEK. Az elmúlt félévben egymást érték a viták a rendőri szervek hatásköri átfedései miatt.

– Ez egy átszervezési folyamat része. Ki fog kristályosodni.

– Tudhatnánk erről többet?

– Megfelelő időben természetesen majd nyilvánosságra hozzuk.

– Miért nem most?

– Nem lenne helyes, ha az állomány a sajtóból szerezne tudomást a változásokról.

– Ez már annyiszor megtörtént, államtitkár úr, hogy…

– Ezért nem akarjuk ezt a hibát újra elkövetni.

Zente Zsigmond lapozott egyet a füzetében.

– Sokan azt mondják, az egész Terrorvédelmi Minisztérium nem más, mint az ön magánhadserege. Hiszen ez az egész csak az ön szíve csücske.

– Ez ostobaság.

– Ön korábban írt egy tanulmányt a terrorfenyegetettségről, majd éveken át lobbizott egy új minisztériumért.

– Ebben semmi titok sincs. A tanulmány nyilvános, akárcsak a nézeteim, és az elmúlt években végzett munkám.

– Tehát nem tagadja, hogy a TVM valójában nem más, mint az ön saját játszótere?

Kenesei arca most először megfeszült.

– Tényleg azt gondolja, pusztán azért dönt majd a parlament több tízmilliárd árán egy minisztérium létrehozásáról, mert azt nem tartja indokoltnak?

– A hírek szerint önök nem bíznak a korábbi éra által alapított terrorelhárító szervezetben, és valójában ezért hozzák létre az újat. A régieket addig használják, míg kiképezik az újakat, aztán szélnek eresztik őket. Az elmúlt hónapok egyelőre nem igazolták a TVM létjogosultságát.

– Amennyiben?

– A TEK három terrorcselekményt előzött meg, a TVM egyet sem.

– Ez is csak azt bizonyítja, hogy a fenyegetettség valós. Ön talán azt szeretné, ha az állam nem tudná megvédeni a polgárait?

– A jelenlegi rendszer is meg tudja védeni őket.

– Nem erre gondoltam.

– Nézze, Zente úr. Mindig az aktuális kormányzat feladata az emberek megvédése. Jól emlékszem, hogy tizenvalahány éve ön a TEK megalapítását is ellenezte. Nem értem, most miért kardoskodik mellettük. Mi a polgárok védelmét mostantól ezen a módon biztosítjuk. Ez ennyire egyszerű.

– És mi van azokkal a hírekkel, melyek szerint a pénz a pártkasszába vándorol?

Kenesei faarccal nézte az újságírót, és arra gondolt, mennyire szívesen orrba verné egy husánggal.

– Ezt csak maguk terjesztik. Természetesen egyáltalán nem ez történik, és még maga sem tud ezt cáfoló bizonyítékokkal előállni.

– Nos – támasztotta össze az ujjait az újságíró, – úgy hírlik, hogy a TVM

összesen kilencvenhét milliárd forintos büdzsével gazdálkodhat majd.

– Benne van a tervezetben a költségvetés is. Nyilvános adat.

– Állítólag a TVM beszerzései túlárazottak...

– Szerintem meg nem.

– …a nyertesek pedig csak úgy jutnak hozzá a tenderek költségvetéséhez, ha harminc százalékot visszajuttatnak a pártkasszába.

– Persze. Miért nem mindjárt az én zsebembe? – kérdezte szárazon Kenesei.

– Az ön zsebébe megy? – csapott le Zente.

Kenesei azonban az ajtó felé intett.

– Ön nem kérdez, hanem vádaskodik. Elég volt ebből! Kérem, távozzon!

– Csak még egy kérdés – állt fel vita nélkül Zente, mivel már sokkal korábbra várta, hogy kidobják.

– Igen?

– Tényleg komolyan kérdezem. Mi szükség volt a TVM-re? Amikor a terrorelhárítás rendszere évek óta jól működik…

– Látta maga Woody Allentől az Annie Hall-t?

– Hogy jön ez ide? – hökkent meg Zente.

– Van egy rész benne, amikor Woody Allen a régi emlékei között megtalálja azokat a kitűzőket, amelyeket korábban hordott: Le Nixonnal!, Le Carterrel!, Le Reagan-nel!

– Nem értem, hogy jön ez ide?

– Mindegy, ki van hatalmon, magát csak a kötözködés érdekli. Nem tudja megmondani, hogyan is kéne csinálni a dolgokat, csak azt tudja mondani, akárki is van kormányon, hogy ne így. Ez nem viszi előre a világot.

Viszontlátásra! – mondta az államtitkár, és maga elé húzott egy iratot az asztalán.

Tahi a kijárat felé terelte Zentét.

Amikor az ajtó becsukódott a kéretlen vendég mögött, megcsörrent a mobiltelefon. Kenesei elsápadt, ahogy meglátta a hívó nevét a kijelzőn.

– Miniszterelnök úr?

– Tibor? Gyere már át hozzám, légy szíves!

– Mikor?

– Ha lehet, most.

– Húsz perc múlva ott vagyok.

Kenesei letette a telefont, és kiszólt a titkárnőnek, hogy a sofőr álljon elő.

Meghúzta a nyakkendőjét, felkapta a zakóját és a cipője orrát megdörgölte hátul, a nadrágszára vádli részén. Ezt a bugris szokást képtelen volt levetkőzni. Még kezdő vállalkozóként szokott rá, amikor huszonhét évvel korábban az építkezéseit ellenőrizte, és a por rászállt a cipőjére. Csak akkor még a Tescoból vásárolt farmereket hordta, és nem Armani öltönyöket, mint manapság.

A fekete Audi hét perc alatt röpítette át az irodájából a Kossuth térre, ahol gyorsan átesett a biztonsági ellenőrzésen, és beléphetett a miniszterelnök parlamenti irodájának előterébe. A titkárnő felpillantott.

– Jó napot, államtitkár úr! A miniszterelnök úr már várja! Menjen csak be!

Kenesei nem tudta eldönteni, hogy ez jó vagy rossz.

Néha dicséret, néha letolás – soha nem lehetett előre megmondani a kormányfő hangjából és reakcióiból, hogy mi következik.

Az ország vezetője az ablak előtt állt, és a Dunát nézte. Meg sem fordult, amikor nyílni majd csukódni hallotta az ajtót.

– Megjöttem.

– Gyere csak, Tibor, gyere!

Az államtitkár odasétált a kormányfőhöz, és megállt mellette. A vastag keretes szemüveget viselő miniszterelnök lassan ránézett.

– Hogy ment Zentével?

– Egy kis hülye pöcs. Leráztam.

– Volt valami érdekes?

– Nem. Találkoznom sem kellett volna vele.

– De kellett – mondta nyomatékosan a kormányfő. – Nem véletlenül adtam utasításba. Az ilyen idiótáknak néha teret kell engedni. Hogy levezessük a feszültséget.

– Én inkább lefizettem volna.

– Nem fizetted volna le – csóválta a fejét a miniszterelnök. – Az én vagyok.

Te inkább megveretted volna. Az se rossz módszer, de hát mégsem vagyunk annyira Keleten, hogy ez beleférjen.

– Annyira Keleten az ilyeneket ki is nyírnák.

– Ott még nem tartunk.

– Vannak azért ellenpéldák.

– Amiket én nem óhajtok… szaporítani… Pontosan mit akart Zente?

– A TVM megalakulását firtatta.

– Hogy miért van rá szükség?

– Pontosan. Elmondtam a szokásos blablát, amit már az Országgyűlésben is lenyomtam nem egyszer.

– Megértette?

– Nem. Csak a saját hülyeségeit szajkózta. Az olvasói már úgyis eldöntötték, hogy nincs szükség erre a minisztériumra. Nem vártam tőle mást.

– Én sem – mormolta a miniszterelnök, majd fáradtan megdörzsölte az orrnyergét. – A finanszírozást is felhozta?

– Igen. Az a kilencvenhét milliárd nagyon csípi az elvbarátai szemét.

– Engem inkább az aggaszt, hogy fél év alatt nem csináltatok semmit, Tibor.

Kenesei érezte, hogy a nyaka vörösödni kezd.

– Mi mindent megteszünk…

– Három terrorcselekmény előkészületét fedezte fel, és hatástalanította az előző garnitúra csapata. Ti egyet sem.

– Hamarosan…

– Így nehéz megvédenem téged, Tibor – tárta szét a karját a miniszterelnök. – Eredmények kellenek. Hivatalosan még nem léteztek, de azért mindenki tudja, hogy valójában már megalakultatok. A csapatok kiképzése folyik, a toborzás, az adminisztráció kiépítése a színfalak mögött már javában zajlik. Az, hogy egyelőre Terrorvédelmi Igazgatóság vagytok, és nem Terrorvédelmi Minisztérium, csak részletkérdés.

– Így a létrehozás pillanatától már élesben tudunk majd működni.

– Rendben. De nem várunk tovább. De lépjetek ki a színpadra. Tessék elkezdeni dolgozni! Eredményeket hozni!

– Miniszterelnök úr, te is tudod, hogy a fő ok…

– Tudom, Tibor, tudom. De más is van. A források túl lassan kerülnek felhasználásra nálatok, ha nem működtök élesben. Gyorsítsd fel a

beszerzéseket! Egyelőre te… nem teszed hozzá a szükséges részt ahhoz, amihez kéne… Ugye, érted, mire célzok?

Kenesei nyelt egyet.

– Értem.

– És csinálj valamit az embereiddel! Nem akarom, hogy egy általam kialakítani szándékozott majdani minisztérium impotenciája legyen a választások egyik fő témája.

– Értettem – ismételte a megszeppent államtitkár.

– Eredményeket akarok. Fogjatok terroristákat, Tibor, vagy tényleg semmi szükség rátok. És töltsd fel a kasszát!

Bólintás jött válaszul.

– Nem hallom.

– Igen, miniszterelnök úr! Úgy lesz.

A kormányfő végigmérte, majd intett az állával.

– Akkor menj, és hajtsd végre, amit mondtam!

3.

A fekete hivatali Skoda hátsó ülésén üldögélt, és az oldalablakban a saját képmását bámulta, miközben kint elsuhant a város.

Básti Péter harmincnyolc éves korára szinte teljesen megőszült. Maga a tény egyáltalán nem zavarta. Mindig is úgy vélte, egy férfinak nem áll rosszul a deres haj. Az állandó fésülködésre meg már korábban is sajnálta az időt.

Ennek megfelelően az üstökét tüskére nyíratta, hogy ezzel se legyen gondja.

A kocsi a rendőrség Teve utcai székháza felé tartott a széles körúton, amelyen a kora esti forgalom hömpölygött. Básti sötétkék díszegyenruhát viselt, a sujtásos sapka a térdén pihent. Az uniformison időnként megcsillant az utcai lámpák fénye az alezredesi rangjelzésen.

Ideges volt.

A civil életben azt mondták volna, casting ra megy, a rendőri berkekben azonban inkább azt, hogy berendelték. Tudta, hogy már nem maradhat meg sokáig a veszprémi fészekben, tudta, hogy előbb-utóbb eljön majd ez a nap.

Amikor majd kérnek tőle valamit. És ha nemet mond, azzal el is ássa magát.

Egy jó képességű, tapasztalt rendőrtisztnek két útja van a szervezetben.

Vagy felfelé, vagy kifelé.

Ha nem fogadja el a következő lépést felfelé, akkor nagyjából arra számíthat, hogy elkezdik keresni körülötte a kákán is a csomót. Aztán ha megtalálják, azért kell mennie, ha nem találják, akkor meg ő maga fogja megunni az állandó, alaptalan vegzálást. Szóval nincs igazán választása annak, akit egyszer megszólítanak fentről.

Básti pontosan megtanulta a leckét: vannak szervezetek, ahol nem jó kitűnni.

A rendőrség például pontosan ilyen.

Minden okos kapitány tudja, hogy nem szabad az első háromban, és az utolsó tízben lenni. Az utolsókat kihajítják, az elsőknél meg jellemzően nem munkát feltételeznek az eredmények mögött, hanem statisztikai csalást. A belső ellenőri vizsgálatok meg ugyebár kinek kellenek? Főleg úgy, hogy a vizsgálat elrendelésekor átadott megbízólevél mellett már általában ott lapul a végkövetkeztetés is. Tímár Péter anno nagyon is jól tudta ezt.

Így aztán az okosabbak csendben maradnak, és ha egy-egy évük túl jól sikerülne, kicsit befékeznek. Ez rendszerint szeptember vége felé szokott elkezdődni. Akkor már látszik, hová fog beérni az adott egység év végére. Ha túl jó helyre, akkor októbertől elkezdődnek a közterületi akciók, a járőrszolgálatok, no, meg a ki nem vett szabadságok kényszerkiadása – a lényeg, hogy a nyomozók ne azt végezzék, ami a dolguk. Így az ügyek csúsznak, a határidők meghosszabbításra kerülnek, és az adott évben már nem kívánatos eredmények átcsúsznak a következő évre. Az meg jelen pillanatban kit érdekel, ugyebár? Jó, ha egy hétre lehet előre tervezni ezekben a beosztásokban, nem, hogy egy évre…

Básti jól ismerte a rendszert, ki is használta annak hibáit, tudta, mit miért tesz.

Így tehát azt is tudta, hogy ez a nap is eljön majd egyszer. És ezen a május végi estén már biztos volt benne, hogy a dolog meg fog történni – ha akarja, ha nem. Túl sokáig volt egy helyen, és túl sokáig tartotta a kapitányságát az országos lista első harmadában.

Kínosan ügyelve rá, hogy elkerülje a dobogót – de azért jól dolgozva.

Az elve az volt, hogy úgy kell csinálni, ahogyan Bubka javítgatta a magasugrás világcsúcsát. Az ukrán annak idején minden világcsúcsra külön prémiumot kapott a szponzorától, ezért aztán centiméterenként javította a világcsúcsot, és minden alkalommal felvette a jutalmat. Tudott volna tíz centiméterrel nagyobbat is ugrani, de hát miért is tett volna így?

Básti is eszerint járt el: mindig csak az előző évi eredményt akarta túlszárnyalni.

Nem is sokkal, pusztán egyetlen apró százalékocskával.

Aki az előző évhez képest javult, azt a kutya se piszkálta. Hiszen ez volt az elvárás. Csak ne javuljon túl nagyot, mert hát az meg azonnal gyanús.

Abban biztos valami svindli van. Ahogy persze sokszor volt is, de hát ez meg az opportunisták sportja volt ebben a közösségben. Azoké, akik két év alatt kizsigereltek egy kapitányságot, hatalmas javulást hoztak a statisztikákban, s ezért aztán azonnal ki is emelték őket, mentek egyre feljebb. A kapitányság meg persze a következő évben összeomlott, hiszen nem lehetett az óriási számokra még növekedést hozni. A benn ragadt szabadságokat ki kellett adni, az emberek a túlterhelés miatt áthelyezést kértek. Az ilyen csodagyerekek utódai pedig rendszerint belebuktak abba, amit az elődjük hátrahagyott.

Básti nem szerette az opportunistákat, de megtanult együtt élni velük.

Légy velük jóban, de ne engedd őket túl közel.

Az ilyenekből pár éven belül mindenképpen nagy emberek lettek. Sose tudhattad, hogy akivel ma összerúgod a port, holnap nem kerül-e föléd. Básti ezért aztán igyekezett úgy lavírozni, hogy ne nagyon hagyjon maga mögött sértett embereket és ellenségeket. Más kérdés, hogy az opportunistákat ez a legkevésbé sem érdekelte, hiszen, ha előnyt reméltek belőle, kérdés nélkül szúrtak hátba bárkit. Nem létezett ellenük százszázalékos védelem.

Most is egy ilyen opportunista ült Básti mellett, a Skoda hátsó ülésén.

Budapest rendőrfőkapitánya fáradtan dörgölte az állát, miközben a fülére helyezett mobilon hallgatta az ügyeletes jelentését.

Fehérvári Éva régi motorosnak számított, sok éve volt már parancsnok, korban azonban alig egy évvel volt idősebb Bástinál. Csak felületesen ismerték egymást. Korábban nem volt köztük komolyabb kapcsolat, bár a Rendőrtiszti Főiskolán pusztán egy évfolyam választotta el őket. Aztán egy héttel korábban Básti rejtélyes telefont kapott Fehérvári titkárnőjétől. A tábornok asszony látni akarta. A következő napokban többször találkoztak. Fehérvári puhatolózott.

Aztán döntött.

És Básti most itt volt.

Díszegyenruhában, megborotválkozva, frissen mosott hajjal, csillogó cipőben – és mély zavarban. Nem akarta, de be fog következni. Jól érezte magát a helyén, és nem szerette a főváros nyüzsgését. Megszokta, hogy jó nyomozókkal, segítő vezetőkkel dolgozik, és az eredmények is jönnek. Fentről persze mindig volt valami szurka-piszka, de a jó közösség ezen eddig átlendítette. Nem csak azért ment be dolgozni, mert imádta, hanem azért, mert jó emberekkel dolgozhatott.

És ennek ma vége szakad majd – ezt teljesen biztosan tudta.

A főkapitány befejezte a telefonbeszélgetést, és eltette a készüléket.

– Hülyék – morogta az orra alá.

Básti az elmúlt napok során sokszor hallotta már ezt a kifejezést. A nő

szinte mindig így fejezte be a telefonálást. Ahogy letette, azonnal lehülyézte a másikat, akivel az imént beszélt. Az alezredes sejtette, hogy vele sincs ez másként, ha ő van a vonal túlsó felén. Básti biztos volt benne, hogy a főkapitány asszony mások jelenlétében azért nem tesz ilyenkor lakatot a szájára, hogy pontosan ezt az érzést váltsa ki belőlük, amikor legközelebb majd velük telefonál. És ezt az érzést ki is váltotta – legalábbis Bástiban.

Ahányszor csak meglátta a kijelzőn Fehérvári dandártábornok nevét, kicsit mindig összeszorult a gyomra. Ugyan megint mit baszhattam el? –

kérdezte magától, miközben a füléhez emelte a telefont. Annyira már ismerte Fehérvárit, hogy tudja, ő pontosan erre az attitűdre hajt. Imádta, ha tartanak tőle, imádta, ha mindenki bizonytalanságban van körülötte. Imádta, ha mindenki receg tőle – ezt ő maga mondta ki pár órával korábban. Básti tudta,

ha Fehérvári a főnöke lesz – és holnaptól alighanem az lesz, – ő sem fogja tudni megállni, hogy ne recegjen.

Fehérvári Éva a mellette ülő veszprémi bűnügyi osztályvezetőre nézett.

– Na? Felkészültél?

– Nem.

– Jó válasz! – vigyorgott a tábornok. – Erre nem is lehet felkészülni.

– Meg hát nem is nagyon tudom, hogy mire kéne felkészülnöm, főkapitány asszony.

– Csak sejted!

– Sejtek valamit, igen. De így azért nehéz magabiztosnak lenni.

– Az most nem is cél – bólintott Fehérvári, majd váratlanul neki szegezte a kérdést: – Jártál már nála?

– Soha nem találkoztam vele.

– Ő pedig emlékszik rád.

– Ugyan honnan?

– A tisztavatásról. A tiéden ott állt a sorban a dísztribünön.

– Kétlem, hogy tizenhat év távolából valóban rám emlékezne.

– Én se hiszem. De ha felhozza, hagyd rá.

– Értettem – morogta halkan Básti, és magában nem győzött csodálkozni.

Hát ilyen itt fent?

Ilyen… ilyen tiszteletlen?

Hagyd rá?

Éppen csak azt nem mondta, hagyd rá a vén hülyére…

– Annyi a lényeg, hogy röviden, tőmondatokban válaszolsz. Nem okoskodsz. Nem kérdezel. Mindent tud rólad, amit tudnia kell.

– Értem. Csak azt nem tudom, én hogy kerültem ide?

– Ahogy mindenki más, Péter. Beajánlottak.

Tehát valaki meg akar tőlem szabadulni Veszprémben – villant be a magától értetődő válasz Básti agyába.

Nyilvánvaló volt. Így megy ez.

Valakinek kell a helye, de mivel ő szépen hozza az eredményeket, nem lehet csak úgy kitenni. Nem ez lesz az első eset, hogy valakit felfelé buktatnak,

hogy eltüntessék az útból. De vajon kinek lehet az útjában? Vagy inkább ki vetett szemet az olajozottan működő kis szemétdombjára, és ki akar ott az új kakas lenni?

Vállat vont. Végül is mindegy. Neki már nem számít. Az embereit meg nem tudja megmenteni akkor sem, ha egy vadbarom lesz majd az utódja. Ez egy munkahely. Vele jár, hogy időnként cserélik a vezetőket.

A Skoda behajtott a Teve utcai székház mélygarázsába. A budapesti főkapitány, Bástival az oldalán a lifthez ballagott, és felmentek az Olümposzra, ahogy a belső szleng az országos főkapitány irodájának szintjét emlegette. A titkárnő este nyolc után még bent volt, és bár a szeme alatt karikák sötétlettek, a sminkje olyan üde volt, mintha csak egy órája rakta volna fel.

– Szervusz Lilikém – mosolygott rá Fehérvári, és az ajtó felé intett. – Bent van? Negyed kilencre kaptunk időpontot.

– Menjetek, már vár benneteket.

– Akkor… – mérte végig a dandártábornok Bástit, – mehetünk?

– Igen.

Fehérvári kopogott, aztán belépett.

– Vezérőrnagy úr, kérünk engedélyt!

– Gyertek, Éva!

Az ajtó becsukódott a két főtiszt mögött.

Hantos László vezérőrnagy két éve vezette a magyar rendőrséget. Már elmúlt hatvanéves, ez volt pályája csúcsa. Ahogy mondani szokta, innen nincs tovább. Alacsony volt, még a százhetvenet sem érte el a magassága, és erős testalkata miatt még alacsonyabbnak látszott. Már teljesen megőszült, haját pedig oldalra fésülte, ahogy generációja legtöbb tagja. Vékony, acélkeretes szemüvege felett átható pillantású, kék szemével felmérte a belépőket.

Egyenruhát viselt, de számos kitüntetését nem aggatta rá. Az irodában nem volt erre semmi szükség.

Básti a pletykákból tudta, hogy majdani főnöke, Budapest rendőrfőkapitánya, Fehérvári Éva, és az országos főkapitány, Hantos László ki nem állhatják egymást. Hantos szerint Fehérvári egy ostoba tyúk volt, aki érdemtelen gyorsasággal emelkedett, pusztán azért, mert jó politikai bekötése volt. Ezzel szemben Fehérvári őskövületnek tartotta Hantost, aki egyébként

aligha panaszkodhatott mással szemben a politikai protekcióra, hiszen maga is így került a székébe.

A képlet egyszerű volt.

Fehérvári Hantos pozíciójára áhítozott, míg Hantos kereste az okot, hogy kirúghassa Fehérvárit – és ezt mindketten tudták a másikról.

Ez az attitűd határozta meg a rendőrség előző két évét. Sok ember esett áldozatul ennek a sakkjátszmának. Hol itt hullott le egy kapitány feje, hol ott egy főosztályvezetőé. A gyalogokat senki sem számolta, hiszen ahol fát vágnak, hullik a forgács.

És persze egyikük sem kaphatta meg, amit akart, mivel politikai mentoraik egyenlő erőt képviseltek a kormányban – a miniszterelnök pedig, aki eldönthette volna a kérdést, több előnyt remélt az „oszd meg és uralkodj”

elvének alkalmazásából, mint egy homogén irányítás alatt álló rendőrségből.

Kettejük párharca döntetlenre állt, és belátható időn belül nem is volt várható változás.

Fehérvári lazán kezet fogott az asztal felett a főkapitánnyal, aki aztán visszazöttyent a székére. A nő oldalt belevetette magát egy fotelbe. Bástinak senki sem mondta, hogy üljön le, hát ott maradt állva, alig két méterre az íróasztaltól. Mereven várakozott, és az országos főkapitányt nézte.

Mindig is gondja volt az alacsony emberekkel. Ezek valahogy állandóan túlkompenzáltak. Mint most Hantos is tette. Semmi szükség nem volt erre a megalázó procedúrára, mégis úgy érezte a nagy öreg, hogy ezen át kell esnie az ifjoncnak. Hogy az ifjonc már majdnem húsz évet leszolgált a rendőrségnél, az itt mit sem számított.

A vezérőrnagy levette a szemüvegét, és a szárát rágcsálva bámulta az alezredest.

– Szóval, te vagy az a Básti?

– Főkapitány úrnak jelentem, igen.

– És te akarsz kerületi kapitány lenni a fővárosban?

Dehogy akarok – gondolta az alezredes, de még éppen időben vetett egy oldalpillantást a budapesti főkapitányra, aki alig érezhetően megcsóválta a fejét. Nem itt és most kell száz százalékig őszintének lennie. Az csak elbizonytalanítaná az öreget. Vagy, ami még rosszabb, táptalajt adna a két

tábornok folytonos rivalizálásának. És akkor ő szorulna a két malomkerék közé.

Most viszont legalább már biztos volt benne, mit is szán neki Fehérvári: egy kerületi kapitányság vezetését.

– Igen, főkapitány úr.

– Felkészültél-e rá, fiam?

– Fel.

– Mert azt tudod, hogy ez aztán nagyon komoly feladat lesz.

– Értettem.

– Több mint háromszáz embered lesz, Básti. Az sok.

– Értettem.

– El tudsz bírni ennyi emberrel?

– Jelentem, megoldom.

– Dicséretes a magabiztosságod, fiam. Csak aztán ne legyen nagy az a mellény! Kapitánynak lenni nagy feladat, fiam – morogta Hantos, majd letette a diplomatikus álarcot: – Ha valamit elbaszol, azt az egész ország fogja látni.

Nem úgy, mint Vácon…

– Jelentem, Veszprémben.

– Teljesen mindegy. Mi itt a nyilvánosság szájában vagyunk, Básti.

Minket itt nagyítóval néznek. Ha az egyik embered elcsesz valamit, te fogsz repülni. Akkor is, ha teszem azt, éppen otthon aludtál, mert hajnali három volt. Akkor is, ha még csak nem is találkoztál addig azzal a járőröddel.

– Értettem.

– Csak állítson meg az a járőr, és vegzáljon egy… – kicsit kereste a megfelelő szót. – Egy olyan embert, akit inkább nem kellett volna. Ez mindig rád hull vissza. Lehet, hogy még békésen alszol otthon, de valaki nálam már a fejedet követeli. Együtt tudsz ezzel élni, fiam?

– Megtanulom.

– Hát jó. Te akartad… És még valamit nagyon jegyezz meg!

Mivel Hantos itt abbahagyta a monológot, Básti pár másodperc múlva megérezte, hogy vissza kell kérdeznie.

– Igen, vezérőrnagy úr?

– Jegyezd meg, most már nem csak a magad faszával vered a csalánt.

Hanem a főnöködével is – Hantos a budapesti főkapitányhoz fordult. – A tiéddel, Éva.

Egyáltalán nem zavarta a képzavar, bár a nő szélesen elvigyorodott.

– Tudom – bólintott könnyedén Fehérvári.

– Én nem nagyon hallottam rólad korábban – fordult megint Básti felé a főkapitány.

Ennyit arról, hogy a tisztavatáson figyelt fel rá tizenvalahány évvel korábban…

Fehérvári nyugodtan válaszolt:

– Veszprémben szép eredményei voltak már évek óta. És a kapitánya távollétében elboldogult a kapitánysággal is.

– Veszprém az Veszprém. Ha ott történik valami… – vállat vont, majd folytatta: – az a lőtéri kutyát sem érdekli. De egy frekventált budapesti kerületben elcseszni valamit, az már bizony címlapsztori.

– Majd kiemelten figyelek rá a kezdeti időkben, vezérőrnagy úr.

– Te választottad ki, Éva. Te tartod érte a hátad.

– Egyelőre csak megbízással lesz a helyén. Ha beválik, majd néhány hónap múlva ki is nevezzük – Bástira nézett, és hozzátette: – Talán.

Megint a recegtetés – gondolta a vidékről jött alezredes.

– Ez itt a főváros, Básti – folytatta a vezérőrnagy. – Itt más szabályok vannak ám, mint lent vidéken.

– Értettem – bólintott Básti, és inkább nem mondott mást.

Jól emlékezett Fehérvári intelmére: csak semmi okoskodás, semmi dumálás.

Hagyd rá!

– Ezeket a más szabályokat mi alakítjuk, Básti. Az Éva, meg én. Te meg azt teszed, amit mondunk. Megértetted?

– Jelentem, igen.

– Mert – folytatta elgondolkodva Hantos, akit egyáltalán nem zavart a csendőrpertu, – te nem mindig leszel valamennyi szükséges információnak a birtokában. Nem úgy, mint én. És ezért aztán ha én azt mondom, ugorj, te ugrasz. Érthető vagyok eddig?

Nem, egyáltalán nem vagy érthető, villant át Básti agyán, de aztán azt mondta:

– Tökéletesen.

– Remek. Szóval… ha azt mondom, ugrasz, akkor nem kérdezel, nem vinnyogsz, nem okoskodsz, nem citálsz nekem törvényeket, hanem nekifutsz, és ugrasz. Ha azt mondom, rúgjatok be egy ajtót, berúgjátok. Ha azt mondom, oszlass fel egy tömeget, feloszlatod. Ha az a parancs, hogy állíts elő valakit, előállítod. Akkor is, ha nem érted, miért… vagy mi alapján. Még mindig tudsz követni?

– Igen.

– Te bizonyára jól végezted a dolgod eddig, különben Éva nem mert volna idehozni. Bizonyára jól ismered a jogszabályokat is. Nos, ezt itt el fogod…

felejteni. Értesz?

Básti mély levegőt vett.

– Most először nem kristálytisztán, vezérőrnagy úr.

– Pardon?

– Felejtsem el a jogszabályokat?

– Csak azokat és csak akkor, amelyeket én mondok.

Csend támadt.

Básti megérezte, hogy ez itt a választóvíz.

Maga sem tudta, miért, de lassan biccentett.

Talán nem akarta itt azonnal kidobni a karrierjét az ablakon.

Talán csak gyenge volt. Egyszerűbb volt bólintani. Mindig egyszerűbb bólintani.

Hantos elmosolyodott.

– Akkor ezt meg is beszéltük.

– Értettem, vezérőrnagy úr.

– De van itt még valami, Básti.

– Igen, vezérőrnagy úr? – nézett fel az alezredes, és remélte, valami olyasmi következik, amely talán érthetőbb lesz neki. Vagy legalábbis kézzelfoghatóbb.

Az országos főkapitány maga elé húzott egy vékony dossziét, és fellapozta.

– Van itt egy kis makula.

– Hol?

– Az életrajzodban.

– Nem tudok róla, főkapitány úr – keményedett meg az alezredes.

Kezdett elege lenni ebből az egzecíroztatásból. Fogalma sem volt, mit szedtek össze a múltjából, de érezte, ahogy a méreg keserűsége gyűlni kezd benne.

Hát mi az isten ez az egész? Tizennyolc év pályafutása nem elegendő

ahhoz, hogy kinevezzék egy budapesti kerület élére? Úgy, hogy nem is ő járta ki magának ezt a helyet, hanem megkeresték? Mégis, mit találhattak a múltjában? Pár szeretőt? Az meg ugyan kinek nem volt már?

Hantos vezérőrnagy felpillantott.

– Básti, ismeri azt a nevet, hogy…

Azonnal tudta, mi következik. Hogy is nem gondolt erre már az első

pillanatban!

– …Keskeny Balázs?

– Ismerem.

– És ki is ő pontosan?

– Az öcsém.

Hantos megjátszott csodálkozással feltolta a szemüvegét a homlokára.

– Az öcséd? És nem ugyanaz a nevetek?

– Így alakult.

– Ez azt az érzést kelti bennem, hogy valamelyikőtök titkol valamit. Vagy valamelyikőtöknek kellemetlen a másik. Csak azt nem tudom, neked vállalhatatlan az öcséd, avagy fordítva.

Básti szenvtelenül bámult le az idősödő főkapitányra. A szeme sarkából látta, hogy Fehérvári Éva derűsen szemléli a jelenetet. Imádta, ha embereket ugraszthatott össze. Básti nem akarta megtenni neki azt a szívességet, hogy rápillant, így egyenesen a főkapitánynak szegezte a szavait.

– Apám elhagyott bennünket, amikor én tizenöt voltam, Balázs pedig tizenegy. Soha nem hallottunk róla többé. Balázs ezt képtelen volt megbocsátani, ezért amint önállóan dönthetett, felvette anyánk nevét.

– És te nem orroltál ennyire apádra?

– Színpadias lépésnek éreztem volna a névcserét. Mit sem számított volna.

– De ez azért kapóra jött neked, nem igaz?

– Mire gondol, vezérőrnagy úr?

– Hogy… rendőrtisztként nem kifejezetten Keskeny Balázs az, akit az ember a családjában akar tudni.

– Soha nem tagadtam meg az öcsémet. Az, hogy milyen utat választott, csak rajta múlott.

– Többször volt büntetve.

– Sose tagadtam, ha kérdezték.

– Háromszor ült már – lapozta tovább az aktát Hantos. – Súlyos testi sértés. Zsarolás. Rablás.

– Pontosan.

– A pályaíve kriminológiai értelemben klasszikus bűnözői karrier.

– Egyetértek, vezérőrnagy úr. De nekem itt és most mi közöm van hozzá?

– Budapest egyik fontos kerülete kapitányává fogunk kinevezni.

Érdekel, hogy az öcséd élete mennyiben hat majd ki a munkádra.

– Semennyire. Ahogy eddig sem hatott ki rá.

– Biztos vagy te ebben?

– Az az öcsém élete, ez meg az enyém. Ha majd arra lesz adat, vezérőrnagy úr, hogy az öcsém bármilyen módon kihat a munkámra, ön biztosan meg fogja tenni a kellő lépéseket. Addig azonban, tisztelettel, de nem kívánom ezt a témát folytatni. Balázs elszúrta az életét. Én meg élem a magamét.

– Tartjátok a kapcsolatot?

– Nem.

Hantos szúrós szemmel nézte egy percig Bástit, de az állta a tekintetét.

A vezérőrnagy lassan bólintott, és Fehérvárira nézett.