Gelléri Andor Endre

JAMAICA RUM

elbeszélések

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

Meztelenül

Menekülés

Szabadulás

Varázsló, segíts

Messzeség

Egy fillér

Részegen

A szállítóknál

Birkózó mészárosok

Zsíros kenyér és alma

Részegek

Szomjas inasok

A vén Panna tükre

A biztosítónál

Vér

Vera naplója

Libacomb

Facipő

Farsang

XIV. Lajos ebédjei

Hold utca

Ház a telepen

Találkozás száz évvel

Tréfa, csillagok

Hűvösvölgyi nászutasok

B

Kikötő

Kőművesek

Ifjúság

Halászlé

Barna sör

Ukránok kivégzése

Pirók

Hamis pénz

A vasutasházban

A vámraktárban

Georgi, a borbély

Jamaica rum

Villám és tűz

Filipovics és a gigász

A hallgatag hattyú

Orgonaág

Kisgerezdek

Keserű fény

Meztelenül

Az apám megrokkant. Egyenes volt mostanáig és nem nyögött. De tegnap este már köhögött: - Nem olyan jó a tüdőm, mint volt.

- Amint elment a lámpa alatt és belenézett, lehunyta a szemét: - A látásom is gyöngült.

- Az alvás idején pedig így szólt: - A derekam alá is vánkos kell: fáj. - Én hallottam ezeket a szavakat. A vacsora kínosan fogyott, az arcom sárgább lett a lámpa fényénél.

Ott feküdt az apám az ágyban, és odahívta az anyámat is: - Megrokkantam. Érzem, hogy meggörbültem, és itt - a homlokára mutatott - túl sokszor feledésbe merül minden.

Az anyám keserűen könnyezett és rám nézett.

Ijedt szívvel hagytam ott az ételeket: épp a legjobb falatoknál hívtak el. Az apám egészen gyöngének látszott, megvénültnek, egyre kisebb lett, és mintha szegénynek jólesett volna gyöngének, fáradtnak mutatkoznia.

- Láthatod, hogy az én munkámnak vége ezen a földön. Holnap menj te a helyemre.

Az anyám nagyon sírt, az apám szinte meg-halt. Én is sírni akartam, de inkább esküdtem:

- Ígérem, hogy elfoglalom a helyed, és hozok nektek sok pénzt.

Erre aztán anyám könnyei lassan elapadtak, míg az apám csak ennyit mondott: - Nehéz ma sok pénzt hozni...

Kakaskiabálásra már talpon voltam, reménykedtem és öltöztem. Aztán odaálltam az apám elé: - Mehetek? Nem tudott mindjárt felelni, még álom kötötte a szemeit, s talán attól voltak fátyolosak, mikor megáldott; - Mehetsz az életbe.

És végignézett és újra mondta: - Mehetsz!

Én nyugodtan mentem el hazulról, hiszen látott az apám. És tudtam, hogy hová küld…

És most mondhatom, hogy csak reggel óta viszem a terhet, de kigyulladt a homlokom. Még á vállaim is ropognak… Igyekezem, igyekezem, oda rohanok, ahová hívnak, meg oda is, ahol nem hívnak... Ajánlok mindent, nem nézem a nyereségét: - Vegyenek, vegyenek hát tőlem! - A kereskedők nevetnek és végignéznek rajtam: - Nincs vállalkozás. Szürke az ég. Esik a remény…

Ó, ha nem kellene estig megmutatnom valamit... Ha nem ígértem volna esküvel és bízva! ... Én azonban ígértem, és ezért aztán lihegve szaladok.

- Nagyon olcsón, szívből adom: vegyenek! Az első napom, az első üzleti napom, ne verjenek kudarccal vissza!

- Miért üres az erszényünk? - mondják.

- És miért nincs jókedvünk? ...

Nem tudom megmagyarázni nekik. Járatlan vagyok még. Csak ma nyitottam szemet a sárga napra… Ó, minek is ígértem olyan büszkén; legalább ,azt mondtam volna, így mondtam volna: „Talán majd - no igen -,esetleg sikerül.” De én büszkén mondtam: „Meglesz!”

Dél van… még a koldusok - is megpihennek... én nem; most kezdem el a rohamot újra.

- Az első ennivalóra kérek: vegyenek!

Esznek, kinevetnek és elküldenek: - Ebé-delünk, illetlenség zavarni minket. És mintája sincsen az áruról, és hogy néz ki maga, fiatalember? ...

Már tétováztam, hogy próbáljam-e tovább.

Az arcom valóban dúlt, izzadt, a hajam hosszú, és nehéz tömlőként fűti a fejem. A ruhám nyűtt, összeesett. A cipőm mocskos. Én pedig sápadtan bújok meg bennük, libegnek rajtam ezek a holmik. Ők az urak, a zsarnokok. Ejnye! ... ők mutatnak be, és bizony silányak. Nagyon silányak, régiek - de nekem azért tetszettek... De hol is használtam én őket? ...A réten, az erdőn, a szelíd pataknál, a hajnalban s a nagy meséskönyvek mellett. Lomhán simultak hozzám ezek a ruhák, a cipőm, ez a haj, a gallér és a nyakkendő. Ifjú ruháim Voltak ők. Álomruhák.

Ejnye!... már értem .. . ezért Voltak bizalmatlanok a kereskedők. Mert az életbe azén álomruhámban mentem ki…

És gyorsan megfordultam, és rohantam, rohantam haza. Más ruha kell, ebben csak kinevetnek...

Ejnye, apám, miért nem mondtad?... Ejnye, anyám, miért nem szóltál? ... Ö, én bolond, miért nem tudtam? …

Az utcánkban nagyon nagy csönd volt. Olyan, mint mikor a szíve eláll az embernek. Síró, fekete, hosszú arcú alakok mentek le-föl és suttogtak.

Én azonban szédülten röpültem hazafelé. Még itt van a délután, még van üzlet akkor is ... És alig figyeltem, hogy utánam fordultak: „Jól repül… érzi…”

Már az úton tépni, szaggatni kezdtem a ruhámat, hogy mire hazaérek, csak a másikat kelljen gyorsan magamra kapni, és siethessek vissza üzletet kötni. Izzadságcsöppek hullottak utánam a porba, de lent volt már a gallérom, Utána hajítottam a lengő nyakkendőmet, - nem messze a házunktól dobtam el a kabátomat. Kétségbeesett sietséggel alig hagytam magamon valamit a régi ruháimból, s amint átléptem az ajtónkon, lerántottam az ingem.

Ügy léptem be lihegve! - Gyorsan új ruhát... ez nem volt jó!

Nagy, csöndes gyertyák lobogtak, és bárminden fehér volt, súlyos volt itt a gyász. ..Az apám meghalt, az anyám ott sírt, szívére szorított kézzel. Én már szinte egészen meztelenül álltam a ravatalnál, és bár az én szívemet is megszorította a fájdalom, mégis, akaratlanul is, azt lihegtem: - Új ruhát, új ruha kell az élethez.

- Jaj - mondta az anyám -, jaj, ha volna. Egy van az apádnak, azt meg rá kell adni. Szegény ember volt, nem volt többje, nem tudtad? ... És most a temetésre mibe jössz, ha eldobtad a régit?

- Muszáj ruhába temetni? - kérdeztem. - Hiszen ő abban már nem csinál ott semmit, de nekem kell...

Sóhajtott: - Maradjon az neki, az övé volt... te majd szerezz másikat...

Álltam, lesújtottan, majd el kellett bújnom. Koporsóhozók jöttek és szögeitek. Beszögelték az apámat, ruhájával együtt, és elvitték...

Hallottam az érte szóló harangot, sokan lehettek a sírjánál. A fia pedig egész meztelenül bámult ki az ablakon…

Menekülés

A dermedt és szép hó megfakult, mint a nap az imbolygó ködben. Az istálló magábazártan összegyömöszölte a csöndet, a lámpa pedig apró szemeket ültetett a szalmaszálakra. Rejtelmesen nyíltak és csukódtak ezek a szemek, olykor egybefolytak sárgán, s mint fény, meredtek az öreg kocsis lázas arcába. Nyögve, fészkelődve figyelt valamire: szimatolni látszott, alsó ajkát beharapta, s most megrándulva, teljes erőből menekülni kezdett, elcsúszva arról a helyről, ahol feküdt.

Gyakran összetette a kezét, ha hirtelen elsötétült előtte minden, s a halál odaállt elébe, megérintve őt a homlokán... ,

- Ne bánts, ne bánts - kiáltotta -, menj tőlem, én jó ember voltam!...

A lámpa arca pukkadásig megtelt fénnyel: kiragyogott belőle, szétűzte azt a sötétet, ami imént rázuhant az öregre. Mélyet sóhajtott, és a pipát kívánta meg. Belenyúlt a kabátjába, s megcsiklandozta az öröm, hogy a szájába vehette; szép füstöt látott imbolyogni a pipából, s elképzelte, hogy a halál szúnyog alakjában is jöhet, s elszáll róla, ha füstöl neki.

- Megmenekültem... mert a boldogult intéző urat is szúnyog csípte meg a múlt évben, és meghalt... lám, ha pipázott volna, mint most én, akkor élne...

De hirtelen meghökkent. Mintha reménykedés közben belelógott volna a teste egész mélyen a földbe, s a fájdalom alattomosan nagyra nyitotta volna alatta a sírt. Megrémült arccal igyekezett tovább, de a mélység ráakasztotta a titokzatos félelmet, egyre húzta, egyre nyílt a föld... Pokolra jutok, élve eltemet a halál - gondolta, és belevájta körmeit a szalmába. A szálak kicsúsztak a kezéből. Lemarkolt a földig, messzire kinyúlt, és közben a pipa ki akart csúszni a szájából.

- Jaj, megcsíp a szúnyog - rémült meg míg innen menekülök, megcsíp az orromon.

Összeharapta a fogai közé: az öreg állkapcsok erőlködve fogták a pipát, amely ontotta magából a füstöt.

Most a szalmaszálak kezdtek el zizegni: összeütődtek, mint a csontharangok: a zizegés fojtotta vált, és a szalmaszemcsék csillogtak, mint a közeledő kocsik lámpásai... lassan elült heves szívdobogása, mert látta, hogy az egyik ló kaparja maga alatt a szalmát. De azért óvatosan odébb húzódott megint.

Lassan, küszködve majdnem elért már az istálló végéhez. A túlsó saroktól elmenekült idáig, onnan már minden tele volt gödrökkel, amiket a fájdalom ásott a teste alá. Mély szájuk nedvesen csillogott, s mint a pókok, úgy lappangtak...

A föld üldözte, mint a mérges kutya. Odébb, odébb, öreg... Gyúlt benne minden. Lándzsák szúrták oldalba, a szemének vad ujjak mentek: a száját megrángatta egy durva kéz, lökték, tépték, jobbra dobták és balra a gonoszok. Ám 0 kétségbeesetten szorította a pipáját, s tolta magát egyre odébb. De váratlanul belenyúltak az arcába, az állkapcsok közé, széttépték őket; leesett a pipa a szétnyílt fogak közül... Mind a két fal közeledett már, maguk előtt összenyomták a földet, az feketén feltornyosult, mint a sírdomb... a lámpa hosszúra nyúlt, elérte az eget, és csillaggá változott... A két fal rideg arccal közelgett: ösz ... szerop... pantunk...

Ekkor megütötték az ajtót. Egy... kettő... Az ökölcsapások nyomán mintha kiszakadt volna az ajtóból két tömb, s ez odacsapódott a füleihez: egy... kettő... sebesen, hörögve az erőlködéstől, elkezdett kúszni visszafelé: élő jött hozzá, aki megmenti, elviszi innen. Fölordított... s arra nem gondolt, hogy a halál áll künn, és hívja magához: egy... kettő... Rémülten, kiabálva vonszolta át magát az istállón: a gödrök lebuktatták, útjában álltak, küzdött, küzdött szakadatlanul... s végre megfeszült arccal, ágaskodva föl bírt emelkedni a reteszig, lihegve félrehúzta. A nyaka keskenyre szorult, és betöltötte a szíve; a szeme meredten nézett fölfelé. S mint az őrült, figyelte a retesz lassú útját... Az ajtó mögül nem hallatszott már több ütés, és amikor nagy nehezen kilökte az ajtót… valaki panaszosat kiáltott és lezuhant kint. Az ajtónyíláson, ahonnan az élőt várta, aki megmenti, először nem látszott semmi, csak a didergő, sötét mindenség, és már megint érezte a gyilkos ütéseket a szívén s a nyomában megnyíló sírt. Most már kifelé akart menni, nehogy a halál beszorítsa a négy fal közé. Meglökte az ajtót, s a szemébe bámult az uraság arca, aki haldokolva vonszolta idáig magát.

- Megszöktem - nyögte az úr -, be akartak csukni a szobába a rokonok, hogy biztosan megtaláljon a halál. Megszöktem...

A kocsis megdöbbent. Elfelejtette, hogy az ura van vele szemben. Ez most idecsalja a halált, mert őt is üldözi. Kettőjükre biztosan rátalál.

Elkezdett visszahúzódni szótlanul. Az öregúr utána nyújtotta a karját... most megállt a kocsis ... Mi lenne, ha az öreget becsalná ide maga helyett és ő kimenekülne?

Az úr fájdalmasan nyögött. Finom és beteg, fehér színű arcán verejték csörgött végig: nehezen beszélt, és óvatosan körül-körülnézett.

- Nem leselkedik itt senki? - kérdezte halkan.

Jaj, itt alattam! - kiáltotta volna a kocsis, de nem szólt, már biztosan hitte, hogy odakint nem fog megnyílni alatta föld.

- Gyere be - mondta csalogatóan intve a gazdájának itt bent jó, esküszöm a Szűzanyára.

Az öregember intett és nem mozdult. Félt az istálló sötétjétől, és hirtelen harag fogta el.

- Te - kiáltott reszketve -, te, én vagyok az úr!...

A kocsis megrázta a fejét. Elhiszi, de most nem parancsol neki. Kinyújtotta a kezét, és megfogta a gazdája vállát.

- Gyere be - erőszakolta makacs, tüzelőszemmel.

- Én vagyok az úr - hebegte az öregember-, és parancsolom, hogy fogj be rögtön.

A kocsis azonban csak rángatta befelé. Rácsukja majd az ajtót, őrá talál itt a halál, ő pedig odaszökik az úr helyére...

- Gyere be - lihegte, és a hajánál fogva rángatta már. Majd hogy ellenállt, lehunyta ravaszan a szemét, és mosolyogva csalogatta: itt nagyon jó, itt nem fogja keresni az urat a halál, itt összecseréli az embert az állatokkal, itt el lehet bújni.

- Fogj be - kiáltotta a földbe kapaszkodva a gazdája -, és ne erőszakoskodj!

A kocsis rámeredt gondolkozva.

- Miért fogjak be? - kérdezte hirtelen.

A másik haldoklót szinte elnémította a mondanivalója: körülnézett félve, és odahajolt a kocsis füléhez:

- Megsúgom neked - suttogta befogsz... hajtod a lovakat, ahogy lehet, s elmenekülünk mind a ketten... a városba szökünk, ott nem talál ránk a halál rögtön... élhetünk még - és megremegett fogj be, fogj be, még nincs itt... és nem tudják, hogy hová mentünk ...te nem árulsz el.

A kocsis fölnevetett. Vihogva kacagott az örömtől. Szerette volna megcsókolni a gazdáját. Hej, felül a bakra, és hajt, hajt, csapja a lovakat, míg bele nem döglenek a rohanásba, azokra akad majd a halál, és ők elrejtőznek a városba.

- Jól van - nyögte boldogan, és elkezdett visszacsúszni az istállóba. Hiába tornyosult előtte a föld, csak elérte a szerszámokat. Bökdösni kezdte a kezével: a szerszám lendült és hintázott a szögön, s mintha azt susogta volna: fogj meg, fogj meg...

Nagyot lökött rajta, a szerszám lecsúszott a szögről, s a mellére zuhant.

- Jaj! - kiáltotta, és leroskadt elnyúlva...

A szerszám pedig gyötrő táncosokat küldött végig a testén, táncosokat, akik hegyes cipőjükkel feltépték a húsát. Egyiküknek a szédültpergés közben összeakaszkodtak a lábai pont a szíve fölött: a többiek odasiettek, s amint húzták ki, vele tépték a szívét is... a fájdalomtól feldobta magát, és félrerántotta mindenét ... á melle megszabadult a tehertől, a szerszám úgy nézett rá oldalról, mint sötét, bosszúálló arc.

Egyedül fogok felkapni egy lóra - gondolta most -, és elvágtatok egyedül... De az úr ott fog várni az ajtóban - okoskodott -, belekapaszkodik a ló farkába, megvadítja, és az levet engem melléje... mégis egyedül akarok menekülni... átugratom a lóval... ő úgyis úr ... parancsoljon a halálnak is ... vagy hívjon ide még szolgákat... egyedül, egyedül - mondogatta egészen kábultan. A feje zúgott: karjai tétlenül figyelték, hogy mikor áll el a zúgás, és mikor fog ismét parancsolni nekik az agy.

Pihenek most - gondolta a kocsis és elnyúlt aztán majd egyedül…

Kint az éj egyre jobban elsötétült. Szünet nélkül növekedett a sűrűsége: az öregúr remegett a félelemtől, és fázott a hótól. Az éj pedig kezdte lezárni az utat a kastély előtt, és áthatolhatatlan várat épített a város felé. A köd mint valami boszorka ült a csillagok elé… az egész világ elkomorult, és ő itt didergett benne egyedül. Fölemelkedett. Derékig egyenes volt, onnan már nem érezte lefelé a testét.

- Siess - kiáltotta reszketve a kocsisnak nagyon sötét van, félek.

- Siess - folytatta könyörögve - mert nem tudsz hajtani az úton. Siess, mert késő lesz.

A kocsis bent kábultan érezte, hogy süllyed a föld alá. De egyet-egyet lökött még magán. Hallotta, hogy „siess, siess”, és látta, amint a ló hátán vágtat, és visszakacag a dühöngő halálra, akit kijátszott.

- Siess, siess - rimánkodott könyörögve az úr, és megrázta az ajtót.

Pihenek most - gondolta lustán a kocsis aztán majd egyedül...

Az öregúr is lehanyatlott, és úgy várt.

- Majd jönni fog nemsokára - lihegte reménykedve és föltesz a kocsira...

Az éj egészen kinyitotta a szemét. Tükrében látszott a két haldokló, és mikor összecsukta pilláit a hajnal előtt, ők is eltűntek mögötte örökre...

Szabadulás

Tizennégy éves voltam, és kék, alkonyodó ég alól szaladtam hazafelé aznap az ágyba; amint ajtónkból visszanéztem, láttam, hogy a hegy összegubbaszkodva, makacsul küzd a sötétséggel, mert néhány fa lombja még villog rajta.

Úgyis legyőzik a hegyet - gondoltam ajkbiggyesztve. S aztán a vacsorát kaptam be; szüleim közben sokat ittak; szerintük a bor táncolni is tudott, fél lábon, helyettük ugrált és bokázott, majd dülöngött előre és hátra, s végül utolsónak olyat rúgott a koponyájukba, hogy kábultan hortyogni kezdtek; fejük a mellükre esett, s vele éber értelmük életből az álomba. Tőlük örököltem az álom szenvedélyes szeretetét, de a bort sosem szerettem; csak a szőlő kellett a tőkéről, a telt szemek, testükön a levegő leheletével s a napfénnyel; a bor dohos pincékben álldogált, patkányok visítottak a hordók körül, vizet kevert beléjük a kocsmáros ... fuj! nékem csak a friss szőlő kellett, meg a vad és durva álom. S abban úgy megkergettem egy tündérlánykát baltával, hogy sírt. Le akartam vágni a fejét. Ám ez csak ravaszság volt, tulajdonképpen arra akadtam kényszeríteni, hogy kis kezével fát hasogasson; belekezdett jajongva, és vér folyt az ujjaiból; könyörögve nézett rám (gyönyörű kék szeme volt), s mindent megtett volna (bontotta a ruháját lefelé), csak fát ne kelljen hasítania.

Azt nem! - ordítottam rá. - Majd ha hasogattál annyit helyettem, hogy egész télen tüzelhessünk vele! Akkor úgy elfáradsz, hogy azt teszek veled, amit akarok.

Az erdőből nagy szél jött elő, és ő hirtelensúgott valamit neki, mire a szél odanyújtotta a kezét, a szép haját meg a felhők fogták meg; de alighogy elhagyta a földet, vettem a baltát, és a hátába vágtam. Kettéhasadta tündér és rám zuhant; még élt, és amint hörögve utolsókat lélegzett az égre, egyre közeledett a szájához (s milyen kemény volt az égbolt burka!), s engem a föld alá akart szorítani. Éppen akkor ébredtem föl, mikor fogaimmal és öklömmel rést nyitottam az ég-bolton.

Tizennégy éves voltam, erős és paripákhoz hasonlatos. Ha előrefutottam szilajon: mint-ha az egész levegő utánam gurult volna kereken, s én húztam, húztam és nevettem! Sokszor alaposan bevertem a társaim fejét (ezért elmaradtak mellőlem); mindig sok ellenséggel akartam megküzdeni (de sosem támadtam hátulról).

Aznap az ágy puhábbnak tűnt föl. Jól is van ez! - gondoltam - mert fáradt vagyok.

- Hanem a szüleim alhatnak már - motyogtam s kezemet a fejem alá vettem, míg másik kezem, szokás szerint, ökölbe szorult. Az ablakon át ha besütött a holdfény, rendszerint a hátam közepét érte, s ezen (a legédesebb alvásom idején) tréfálkozni kezdett az apám.

Viszkethet a gyerek háta a holdtól (így mesélte el az anyám) - s alighogy kimondja, részegen nekiáll a hátamnak, és tíz körömmel kaparja, kaparja: mert hátha viszket a holdtól! Én nyafogva fölébredtem, s mert nem káromkodtam, az arcomba csapott tele tenyérrel:

- Káromkodj, ha valaki bánt! - kiabálta az apám - mert megraklak!

Erre én ijedten káromkodni kezdtem:

- Hüj, hüj, az anyád mindenit, kitekerem a nyakadat!

Kacagott, és csillogtak a szemei, és rátapasztotta a kezét a számra:

- Aludj, ne szidd az apádat, mert megraklak!

Azon az éjjelen volt a legkülönösebb álmom. S persze a sötétséggel küszködő hegyről... a küszködő hegyet láttam éjszaka, amint fekete legyek lepik be, elszállva egy hulláról. A hegy undorodva csapkodott rájuk a fák lombjaival, de a legyek lebújtak a fűszálak tövéhez, úgyhogy csak a füveket verték agyon a fák. Aztán mikor kifulladtan megállta sok fa, hirtelen felhőként fölszálltak és kacagtak: ha-ha-ha! - s belepték a fákat is. Én kószálni indultam álom közben, kicsi lámpásvilágított a kezemben, s éppen a hegyre jutottam. Amint megyek, még egészen lent, hát tíz lábujj mered elém a hegy lábánál: - Talán járni fog a hegy, hogy ujjai vannak?

Bolondság lenne - gondolom, s haladok följebb, hát lábszárakon mászkálok; ott állok már a térdkalácson, s elfordulok, mert még sosem láttam meztelenül nőt, és annak is az ágyékát. Ha mégis tovább indulok, igyekszem másfelé nézni. - Ej, hiszen a hegyre mentél, s most nőn mászkálsz! - s akárhogyan is van, mégiscsak egy hatalmas nőn lépegetek végig, de elkanyarodok az ágyékától, s ott pihenek meg a mellén. Mire odajutottam, folyt rólam a verejték; szemem majd kisült a melegtől, s lábaim reszkettek már. Kerek és szép volt a melle (amint megnéztem, hát éppen olyan, mint a domb, ahol a múltkor lesben voltam a kőcsatánál). Lehajtom rá a fejem fáradtan, aludni szeretnék (s mérgelődök azon, hogy még álom köbben is elfáradok)... hanem, íme, valami erővel ragadni kezd magával. A nő lélegzik, lihegve, és szája felé vonz a lehelete. Háttal ülök neki, de gyorsan megfordulok, és szinte röpülve. a szájára tapadok; megcsókolom, elnyúlok olyan hosszúra, mint ő, s a kicsi sárga lámpás az, ami oldalról a szemembe tüze} és riaszt hajnalban. Mikor fölébredek, látom, hogy megfordultam alvás közben, és a sarki csillag nézett a szemembe. Aludni szeretnék tovább, de izgek-mozgok; a gyomrom is kavarog: rátehettem az öklöm alvás közben, igen, igen... elalszom újra, mélyen és kábultan ébredek, és amikor reggel találkoztam Máriával, nem vágom oldalba, ahogy szoktam (nő ő is, vagy legalábbis lány), hanem csak ráijesztek:

- Megcsaplak!

S a halvány Mária nem fordul el, ahogy idáig szoktat, hanem rám néz szelíden (szép kék szeme van), és így szól békésen:

- Miért tennéd, hisz annyiszor tetted már…

Furcsán hangzik; nem tudok rá okosat válaszolni; mégiscsak oldalba ütöm, hogy sírni kezd. Hanem a másik fiú, a János, az szinte meghajolva köszönti, csöndesen szól hozzá, udvarolgat,.. - ej, én vad vagyok, üsse őket a mennykő: mit Mária, hiszen ő csak csöpp kiskavics az én nagy hegyemhez képest, aki nővé vált az éjjel és szeretett. Hiszen ott kél föl a nap, és onnan ragyog az északi csillag! S minden lány vézna, semmi a hegyhez képest, aki a szájához vonzott, csókolt, és én is. csókoltam, és megmutatta mindenét. S most már tudom, hogy a kis lámpás a kezemben (amivel álom közben világítottam) az északi csillagvolt.

S annál inkább bújok az emberek elől az erdőbe: naphosszat bámulom, amint nesztelenül fényes pörölyök zuhannak az ormokra. Millió szikra repül szét villogva, s ahol lehull, ég a fű, és ég tőlük az arcom. A sziklák, ha piros az alkonyat, szebbek a rubinnál. Éjszakáról éjszakára a természetről álmodok; érzem, hogy férfi lettem, és lassan szeretőm lesz minden fa az erdőből, a hegy kemény sziklái, s megtörténik, hogy míg a fenyőfával ölelkezem halálosan, fölkél a nap (kitágul rá a szemem a vágytól), s néki is látszik a tíz lábujja (utána a vakító fényes comb s a bűvös ágyék, a ragyogó mellek s a tüzes száj; a szemébe nem lehet belenézni). No - gondolom-, a nap lesz a szeretőd mindjárt! - Hanem ez a jelenség mindig becsap, ha elérem álomközben a fényes lábujjakat, visszazuhanok a fenyőfára ölelkezni...

S lassan igen vad leszek az emberekkel szemben. Elfelejtem szinte a beszédet, s mindennek női nevet adok a természetben. A leg-magasabb nyírfa az én „angol hölgyem”, a fenyőfát „Annának” hívom, s maga a hegy azén „kedves angyalom”. A sok éjszakai álomtól már nappal is káprázik a szemem; úgy szeretem az alvást s a velejáró tüneményeket, hogy: a múltkor a kovácsmester beszélget velem s tanácsokat ad, én meg hirtelen megkívánom az alvást, lehunyom a szemem, Végig szeretnék dűlni valamin, s majd leesek a földre; a kovács ijedten elkapja a karom és megrángat:

- Héj, héj, öcsém!

Akkor kinyitom riadtan á szemem:

- Huj - káromkodok -, a térdkalácsát - és elsietek szó nélkül, s érzem, hogy a kovácsmester tűnődik:

Hát ez a vad legény holdkóros lett Vagy szuszék?

S bizony ez a sok álmodozás és szeretkezés a természettel egészen megvakít. Titokban a minap már bort kóstoltam, s azóta egyre iszom. „Lezüllöttem”, noha csakugyan nincs szőlő a hegyekben, mert tavaszi vér kering a földben, az erek nagyok és vastagok és lüktetnek. A vizek mindenfelé megnőnek és hömpölyögnek. A fák virágosán rázzák a fejüket. És' misére mennek a városkánk emberei. A templomig látom őket haladni, s ott eltűnnek. Őket nézem, eleinte messziről, aztán közelebb húzódom, mert valami igen csodálatos napom van ma. Az elmúlt éjszakán nem álmodtam semmit. Végül bort kerestem; nem volt, megitták a szüleim mind.

S most itt állok, és nézem az embereket, amint lépkednek. Egészen idegenek már nekem (nini, templomba járnak), orruk van, és pislog a szemük; leemelik kalapjukat, és nagyokat köszönnek; lépnek, és a cipőjük kopog a kövezeten! Az én álomalakjaim egészen mások: teljesen nesztelenek; ha lépnek, ha köszönnek, bájosak (felhők lengenek bókolva a kalapjuk helyett), ha villám száll alá, vagy ha, a halmok beszélnek: mozgásuk és beszédük zaját külön kell hozzáképzelnem.

A Nap egészen feljön az égre a templom fölött; pont szembe csillog velem s a toronnyal; mereven bámulom: Ezt még sosem csókoltam meg - gyötrődöm és hiába is nézem, úgy látszik... Noha verejték gyöngyözik a homlokomon alá a tüzétől (újabban mindentől izzadok és kimerülök), szinte megfeledkezem arról, hogy ébren vagyok. S nekidűlök a paplak falának; érzem, most mindjárt aludni fogok; hanem a napfény úgy kápráztatja a szememet, hogy le kell hunyni.

- Ej, azt hiszem - motyogom -, megint csak a Nap lábujjáig jutnál el! - És eszembe ötlenek a fenyőfák: a kerek mellű halmok (szeretem csókolni őket), a derék és kövér tölgyek; nem is nézem többé a Napot, hanem őket kívánom. S íme, a templom felé (úgy látszik, ma arról álmodok), a sötét ajtó felé lép kimérten az én „angol hölgyem”, a nyírfa, arrébb három fenyőfa egybefogózva; ingerlőek és szépek, s feléjük tartok; vadul fogom ölelni őket, hiszen éjjel úgysem álmodtam semmit; gyorsan, lihegve a három fenyőfa felé sietek, s megkapom az egyiket a derekánál, és szájon csókolom. Milyen furcsa az ajka! De a fenyőfa elugrik tőlem, hogy az arcomba csapjon (idáig még sosem bántottak), s a másik két társ észbontóan sikít: - Gyalázatos! Merénylet!

Megőrültek a fenyőfák! - villan végig rajtam, s kábultan a nyírfa után rohanok. A templomajtóban kapom el, s vadul magamhoz szorítom:

- „Angol hölgy” - susogom a fülébe -, te,ugye, szeretni fogsz, nem mint a fenyők...

S végigcikáz a sejtés: engedetlenkedni kezdenek az álmaim! Csakugyan, a nyírfa undokul kiabálni kezd rám, és megüt ő is, és ellök magától: - Gazember! - Sosem sértett meg idáig, mi van itten, a templom megbabonázta őket? Hiszen a fenyők is, a nyírfa is nővé vált, mihelyt hozzájuk értem; miért nem szeretnek, mint máskor? ez egészen megzavar. És iszonyú zaj és tolongás van körülöttem, s egyre kiabálnak rám. Ez nem álom, ahol azt teszek, amit akarok; ez az élet lenne? S amint erre ráeszmélek, megismerem a három fenyőt, s néven tüdőm hívni őket: Elza, Ágnes, Lili. S a magas nyírfa: Ilonka. De sem ők, sem az emberek nem tudnak a káprázatomról; ők nem tudják, hogy ilyesmi megeshet; ők most nem szánnak meg, és bűnhődnöm kell, s a leghatalmasabb mészároslegény piros arccal törtet felém, mért ő az egyik fenyőfa vőlegénye, azé, akit megcsókoltam (Ilonkáé), jön, hogy leüssön. S ha eleinte vissza is tartja, mindenki mérges rám, s mégis felém engedik. Ám hirtelen a kékszemű Mária ugrik elém; rám mered tág és könnyes szemmel:

- Miért tetted?

- Mondd, Mária - hebegtem a lányok nem fenyőfák?

A fenyegető gyűrű egyre szorosabb; itt agyonütnek a gyalázatért; átkok és szitkok hullanak; a mészároslegény már rekedten üvölt:

- Agyonütöm! Meggyalázta a menyasszonyomat!

De Mária már emeli a kezét, mielőtt a mészároslegény üthetne. Csengő hangon megszólal és szétkiáltja:

- Ne bántsátok, hiszen őrült!

S a mészároslegénynek sírva kiáltja a fülébe:

- Őrült, fának látja az embereket!

Közben kisiet a pap is; magasra emeli a kezét, hogy megmentsen; hozzám ért, és én hagyom magam kábultan vezetni. (Az egyikkezemet Mária fogja állandóan és simogatja:

- Ne félj, ne félj!) Bemegyünk á papiakba; mindenki utálkozva néz rám, amikor visszafordulok, s a szobában töviről hegyire kikérdez a pap.

Elmondok neki mindent; szégyellem, hogy Mária is hallja. Szép szőke haja aláhull a vállain: aranyból van, s amint lopva kilesek az ablakon, látom a Napot: annak is aranyból van fonva... S amint nézem a szemét: sugarakat ereszt el, mint a kék égbolt; a mellét: mint a hegy dombjai; a száját: csupa piros lángból. S megremegek: mint a Nap, olyan,s annak a lába hegyét láttam. S ő meg itt van egészen!

S már este van, de a pap folyton beszél, és Mária sem ment el mellőlem (olyan jó néznem, olyan szép)... s a pap beszél a tisztaságról, de (fölemeli az ujját) van boldogság a földön, s annak a szentháromsága az apa, az anya és a gyermek. Mondom: este van már; szépen beszél, a szívemhez szól, s végre mi ketten, Mária meg én, elindultunk.

- Majd hazavezetlek - mondja kedvesen - lefekszel szépen, és kialszod magad.

- Mária - tör ki belőlem, és megcsókolom remegve. Ó, milyen ajka van, hogy áttüzesíti a vér, bársonyos karja van, amit úgy a nyakam köré fon, és adja vissza a csókjaimat; kemény a melle, s a mellemen fekszik, meleg árad belőle. S mint a rémek, holtan támolyognak ki a fenyőfák, a nyírfák, a dombok és a hegy a lelkemből.

- Semmik se vagytok hozzá képest! Máriám - kiáltom -, kedves Máriám, csókolj, még, ölelj, jobban... - S mikor beoson, a folyó felé megyek, leheveredek a parton a bárkák körül, s álmodok Mária csókjával, amíg a halak fölvetődnek a víz színe fölé, és a hullámok táncolni kezdenek a hűs északi széltől...

Varázsló, segíts

A présházban gyertyák lobogtak; a hatalmas mellkasú Tir jött velem inni, de estefelé elszomorodott. Táncoló gyertyafényben már horkolt az egész szüreti társaság; meglobbanó világa Tir arcán szánalmas szomorúságot mutatott. Néha vádlón rám sandított: - Ördög! Újra elcsaltál a haldokló feleségem mellől, s az éjszakán keresztül, a présház nehéz gőzén keresztül is hallom szörnyű köhögését: kh ...khe...

Tir szeméből részegen szivárogtak a könnyek. Valami ködös, rég elmaradt Május jutott eszébe, amikor először fogta át felesége derekát, s a gyertyák úgy lobogtak előtte, mint a lánynak ijedt, védekező szemei.

Tántorogva fölállt, s a lángok felé fújt: - Emlékszel a gyenge lombsuhogásra, Tir? - és hirtelen fölzokogott.

Szótlanul mentünk ki a présházból.

Őszi tájon haladtunk át hallgatagon, balról a sötét temető hevert, néma magvakat rejtve. Lomha mezők amott, végüknél ég felé suhanó lankákkal, amik heggyé varázsolódtak át a felhők táján.

Hogy lerázzam Tir sírós, önmagát vádlóhangulatát, dalba kezdtem, énekeltem, gyújtogattam a jókedv máglyáit. Hol a föld kérge alá bújt a gondolatom, hol becsúsztam a fák törzsébe, és végigkerengtem az évgyűrűkön. S a lombok között csüggeszkedett a lelkem, mozdulatlan levélként. Majd álmélkodva megmásztam az űrt, és csillag lettem, és tisztán láttam Tirt és jómagamat is, amint egymás mellett, szótlanul baktatunk... aztán a magasságokból egyszerre csak beszédbe pottyantam vissza:

- Te, Tir... hát mivel lehetne megvigasztalni azt az asszonyt? ... Én azt hiszem, hogy csak azzal, ha friss szívet adnál néki, új tüdőt, új anyát, aki ma szülné világra, hogy elkerülhesse ezt a robotos sorsot, ami idejuttatta a haldokláshoz...

Megráztam a vén cimborát: - Te, azt mondta az Isten: „Teremtsünk embert a mi képünkre és hasonlatosságunkra... és uralkodjék a tenger halain, az ég madarain, a barmokon, mind az egész földön és a földön csúszó-mászó, mindenféle állatokon” … érted-e, Tir, minő jogok ezek? Próbáltál már uralkodni, Tir, mint az Isten? Hogy a kezedben vihesd az új életet, az új szívet, a tüdőt, ajándékul a betegnek?

Könnyes pilláival rám bámult, majd rövidhallgatás után lassan kimozdult a biblia szavai közül, eltávolodott tőlem, lehajtott fővel ment, mint aki mindent megfontolt immár. Belecsapott a sötét mezőbe, kutatva lehajolt, és egy virágszállal jött vissza.

Én erre szótlanul megfogtam a kezét, nem kérdeztem semmit, hanem visszamentem vele a mezőre. És a fülébe súgtam valamit az Istenről... Aztán lehajoltunk a sötétbe, inkább a lelkünkkel kerestük meg a virágokat a nagyárnyak alatt, álmukban oltva ki életüket. És mikor már csokraink voltak és lombjaink egy halomban, én még egy maroknyi földet téptem ki füvestől, és Tirnek adtam. Megálltunk a régi zsidó temető mellett, és Tir már megértőn mosolygott:

- A virágokat...

- Khe, khe - feleltem, felesége köhögését utánozva, és ő csak bólintott, és alázatos szeretettel Megölelt..

Ékkor lágy lettem, alig volt hangom. Csak forró lehelet szállt belőlem, szerelmesen az Emberiség, á betegek iránt.

- Most hazavisszük, jó Tirem, beteg feleségednek a mezőt… a te egy szál virágod tanácsolta ezt, nekem, Tir. Elvisszük'a mezőt illatozni, és én fölé föstöm az eget szép szavakkal... majd nagyot lélegzik tőle az asszony.

Tir csak könnyezett, és fogta a kezem... most elfutotta nagy testét a boldog nevetés:

- Ezért - brümmögte -, ezért járok veled mindig!

S nevetve állt elém, hogy nedves füvet és gyönge virágokat rakjak az arcára, a homlokára koszorút adjak, a vállait zöld lombokkal takarjam, és iszalaggal fonjam át vastag lábait. Egy csomó illatos szénát szorítottam még a hóna alá, s magam is virágdíszbe bújtam. Tir hangos örömmel táncolt előttem az úton, és hirtelen kedve támadt lekapkodni az ég minden csillagát és a felhők fátylait.

Lefogtam: - Ne szórd el magadról a földi dolgokat - mondtam feddőn s az égieket csak bízd rám. És ne szólj egy szót se, míg haza nem érünk. Csak zavarnál vele.

Így bandukoltunk hazafelé a szüretről... Én forrón imádkoztam az éghez, hogy segítsen ez egyszer varázslónak lennem, akinek az ajkáról cirkuszi láng helyett nyugodt felhő és boldog táj röppen elő. S az ősz, a méla szín, a távoli szüretek vidámságának alig hallható tánca... maga a természet lobogjon a számból ... és a beteg, akit szobájába zárt a hűvös idő, hadd lélegezze be tág szemmel mindezt.

S némán sietésre nógattam Tirt. Reszkettem, hogy erőm elmúlik, és a mező elhervad rajtunk. És akkor nincs vigaszunk a betegnek!

S csakugyan - ó, átok! mikor erre gondoltam... izzó, feszült lelkem szárazabb lett, és én könyörögve összekulcsoltam a kezem:

- Csak most az egyszer engedd, hogy a jó teljesüljön, te Isten! Ne vedd vissza a cél előtt ajándékodat!

A szememben könny reszketett. S egyszer csak, amint érzem, hogy minden Szép páraként, észrevétlenül szökik el zárt ajkamon át a semmibe, görcsösen megfogtam Tir kezét, rántottam rajta, s futni kezdtem.

Tir lelkendezve rohant mögöttem, de a lombok és a virágok akadályozták. El-elmaradt a sötétben, de nem törődtem vele, s magamhoz szorítva a mező virágait, átcsaptam a rajtunk nevetők csoportjain. S már láttam a tüdőbajos asszony házikóját.

Ott állt sötéten, de a nyitott ablakon nem hallatszott ki a szörnyű khe, khe, és mégis meg kellett állnom, hogy bevárjam Tirt.

Tir rohant, hősies harcban állva a botlasztó lombokkal, és mikor lihegve hozzám ért, átnyújtotta a földet és a füvet:

- Ezt te vidd be - mondta.

És mi, kissé kifulladtan, de jó reményekkel beléptünk...

Odabent gyertyák lobogtak. Tir fölordított, és a szomszédasszonyok sápadt arca közé vetve cicomás testét, ráborult, holt feleségére.

Virágkoszorús feje a beteg tüdő fölött pihent, lombkarjai átfonták a holt derekát, és iszalaggal átszőtt lábai reszkettek, mikor kiemelte ágyából a holtat, és rémült, könyörgő szemmel felém nyújtotta:

- Varázsló, segíts...

Messzeség

Lehull előttem a hó, és én mögötte lépdellek. Munkába megyek. A mellkasom olyan, mint a durva, fuldokló hegy, lüktető szívemmel: - miért kell nekem munkába mennem? miért nem nyújt kenyeret a szám felé a föld, hiszen ingyen kapta egykor, ingyen vetették bele a sugaras termést, fölé a fényt, s télidőben, íme, itt az álom: a hamvas hó.

- Adjatok szabadságot nekem! Fáraszt a robot!

Sietek, s már belépek a mosoda rőtszínű, nyirkos folyosójára, amely a kazánház felé vezet. Itt tompa füst verődik elő lebegve, s a kesernyésen égő papirosok között a fűtő most gyújtja be a kazántüzet.

Fölhúzom víztől nedves bakancsaimat, a fatalp kopog, amint odamegyek a mosókonyhában álldogáló csoporthoz. Jó volna az éjjeli álmainkat elmesélni, hiszen még nem adták ki a munkát, nincs gőz, bújjunk össze néhányan, hadd halljuk, miben izzott éjjel a lelkünk! Hiszen ma az ember fehér virágokat lát hullani a szellők szájából, a felhők erdején át...

De egy lakoma pecsétjeit rejtő, nagy asztalterítőt hoznak ki nekem, sürgős munka, el kell kezdenem rögtön. Amint szétnyitom, mintha fölötte ülne torz fényben a habzsoló, puffadt társaság, amelyik ráloccsantotta a bort. Dühvel ölöm belőle a pecséteket, de alakom a nyomai még néhol felüvöltenek a fehér terítőről.

Most megkezdődik mindenkinél a munka, s körülöttem a galléros lánykák suhanása; imbolyogva surrannak a sűrű gőzben, olykor földalolnak a magas égig - virágot, szerelmet, Istent festve énekükkel vértelen ajkukra. Egy hiányzik közülük nyár óta. Áva, a szelíd galléros lány. Kék leheletű szemalja van, s az orra különösen előrenyúlik. Emlékezem rá, emlékezem..,

Délidőben történt, süt a nap, s én megnézem erősen. S ni, milyen kövérnek látom, a mellei duzzadtak, s hogy tipeg imbolyogva!

- Mitől lettél ilyen kövér, Áva?

Mintha mélázna s messzire lesne: nem felel.

Rászólok élesebben: - Mitől lehet meghízni ennyire, Áva?

Jaj, erre szégyenlősen megpihen, rám emelt szeme vergődik, és kisurran ajkán vakmerőn:

- Ha kenyérhéjját rág az ember.

- Hi-hi, ne mesélj!

S innentől bizony sokat mosolygok Áván, alig mer elém kerülni, s nehéz lábaival olyan kínos menekülnie dévaj nézésem elől. S később, ha rápillantok, ha más is rápillant: mindig kenyérhéjat rág, így védekezik a csúfolódás ellen. Rágja buzgón, és csakugyan gömbölyödik napról napra. A hasacskája puffadt, arca szinte a levegőbe szélesedik el, s tipegése döcögéssé válik.

Összebeszélve, unalmunkban, öten-hatan körülálljuk, megállítjuk: - Hát hízol-e még, Áva? Mert nézd csak: én is rágom, és soványmaradtam, mint a csont!

- Mi is rágjuk, és soványak maradtunk, mint a csont! - kiáltják a többi csúfolok, és vigyorogva szájukba kapják eldugott kenyérhéjaikat...

Most elém tűnik ez a lány, fáj a vétkem. Lebeg az arca; szeretném, ha megbocsátana; szelíden hajló szempilláit látom, alul biggyedve, csöndes szavú ajkait, s nehezen mozgó lépés zaja a levegőben verdes.

Áva, te jó lány, hol vagy? szeretlek, jöjj, bocsáss meg nékem! - az ajtó felé nézek, mintha beléphetne, de íme, egy kis rémarc mered onnan reám; elálló fülei vannak, rebbenő szeme, s a fakardja az orrom elé szegeződik:

- Öcsém! facsiga! - kiált rám élesen a házban lakó őrült gyermek - gyere szánkózni! esik a hó!

Ijedten szétcsapok a karommal, mintha galambrajt űznék a gőzben: ijedten a bezúzott orrú, sárga arcra nézek:

- Nem lehet, Róbert, most dolgoznom kell… este várj rám, akkor játszok, Isten bizony!

S ő, táncot vetve, lábait botladozón kavarva, fölugorva és lehullva a földre, már kint rohan a hóban. Szúr és vág a fakardjával és kiáltoz, fölveri sikongásaival a házat.

Engem forróság ráz meg, szörnyű küzdelem lep el; verejték gyűlik elő a homlokomról, mintha ökrök lennének a csöppek, s az egészéletem ekéjét nyomnák az agyamba. Milyen jó ennek az őrült gyermeknek, milyen jó a gyerekeknek, milyen rossz, hogy megnőltem, miért nem maradtam törpe, kicsi, apró bokor! Minek húz fölfelé az ég s épít alulról a föld a sírveremnek? Miért, leszek nagy, elnyúlt hulla; inkább kicsi csomó volnék, alig-alig ember! Minek visz előbbre az élet?

S ez az undok asztalterítő, a lakoma halotti leple, miért kínoz, mit akar, mikor süllyed el előlem, minek vannak lakomák, minek vannak mesterségek, iparok, munkások?

S a forróság után ólom ömlik végig rajtam, vastag teherben, a csontjaim ropognak. Amint a kezem megemelem: látom, nem tudok tovább dolgozni a dühtől, mikor a facipőmmel fordulok: elakad még a levegőben is a fáradtságtól. A nadrágom olyan borzasztóan vizes a combjaimon.

Szökni kell rögtön. Megőrülök!

Reszketett, nem találom a szerszámjaimat! A szemem káprázik. Jaj, csak ne jöjjenek be, és ne kérdezzenek! Ne hozzanak valami veszélyes munkát, mert elbontom! Csak egy félórára engedjenek ki innen, hadd fussak egyet, csak a szívem ne verjen lódobogásként. De kínzó árnyként üzleti kisasszonyok jönnek a párán át, új munkát szórnak a kosaramba és sürgetik: - A tüllt kérjük! a bársonyt! a gyászfestést!

Visszautasíthatnám őket, semmit se tud'okén most csinálni! Vívódva más zúg élő belőlem, új karjaim nőttek, s eldobják a régit, újarcom van, s kitágul körülöttem a mosókonyha nedves fala, kristály lesz, átlátok rajta, fénymáglya ég kint, s én tudom égő hasábjainak a nevét…

Messzeség, vándorlás, hűs csillagok és röpködő Hold! Tenger, vitorlák rajta, pálmák s a "sivatag szélén vörös sörényű oroszlánfej! Messzeség lobog! vándorlás, szabadság!

- Istenem, segíts ki innen! Ezüstből gyúrt kenyér vagyok. Haraphat belőlem a Nap, adok a tenger halainak, a szegényeknek. Ez az én munkám.

S gyötrődve, az ujjaimat marcangolva könyörgök az Úrhoz. Térdre akarok bukni összetett tenyérrel, s úgy kérni a szabadságot. S fölvillan bennem: - Talán máris őrült Vagyok, a szabadság, őrültje. Talán jó dolgom lesz, szélnek eresztenek, ingyen eltartanak, engednek csavarogni, nem bántanak, s élhetek a lelkem gyönyörűségének.

Talán őrült vagyok! Ó, de jó akkor nekem, kacagásba török ki rögtön!

Az ujjaim eszméletlenül kavarognak előttem; mintha kígyók lennének, s az őrültségmagját keresnék az űrben, hogy kitépjék onnan, a számba ültessék, s a nyelvem mögül hirtelen, buján, rémítően virágozzék föl! Dea fehér, merev arcú lakomaterítő fölnéz ráma víz alól, és susogni kezd bugyborékolva:

- Válassz engem szabadítónak! Nézd meg jól a foltjaimat: bor, hús, gyümölcs, rozsda! Súlyos, zsíros foltok, hiszen értesz hozzá! A legerősebb szerekkel csináld, megsúgom, hajolj a vízhez...

Klór és kénsav! - hördülök föl belül: fehérpor és sárga nedv, megkeverlek benneteket, elegy lesztek, óriásként fojtó rossz szag, meg-marjátok a tüdőmet, és én fulladozva dűlök előttetek ájulásba. És akkor kórházba visznek, fekhetek, kialudhatom a fáradtságomat. Aztán odaállhatok az ablakhoz, és nézhetem az utcát, és mosolyogva gondolhatok akármire. Nem lesz nagy bajom, majd elüldögélek a többi beteg ágyánál, s elmesélgetünk az életünkről, s kifaggatom az ittlétük titkát. S marad egy hetem talán, amikor rejtve kisétálhatok a folyópartra.

Két hordót penderítek magam elé, s kicsapom a vizüket. Frisset, tisztát öntök beléjük, s elfutok klórért, ládában cipelem ide, a kénsav zöld üvegben ott áll az ablakomban. S mint a szabadság magvetője (hóhullásban) marokról marokra szórva hintem szét a fehérport, belevetem a vízbe, s mormolom a szörnyű kívánságot: - Nőlj gyorsan nagyra, fullasztóra, s emeljen gyilkos gázod túl ezen a helyen, vigyen el a hófelhők alá, a szabadba...

S a másik hordóba, mint a romlott méz, úgy ömlik kezem közül a kénsav. Zsíros színű teste ráborul a vízre, tompán csillogva süllyed a fenék felé, s most karom kavarására föltör zizegve, s keserű szaggal párásodik a vízszemekkel.

Karomra kapom a lakoma terítőjét, lecsurgó vize végigönti a mellemet, de belezuhan a tejszínű klórba, elmerül, alányomom, s fölpuffadtan átvágom a sárga kénsavra, ahonnan sisteregve emelkedik a szörnyű gáz. Fölébe hajolva kitátom a számat, mélyen beszívom, a tüdőm teletöltődik vele s ijedten elakad. Köhögve rázkódok meg, de újra beszívom, a szemem könnyes a kíntól, kiáltani már nem tudok, üres erő van bennem, a szédület kifújta csontjaimat, s csak az eszméletem ingadozik a hordók fölött. Zümmögőn hallom a lányok menekülő sikoltásait, de a szédület fölemelkedik a fejem csúcsáig, eltörli ujjaival az utolsó fényes szót is: - Szabadság…

S így, elnyúlva, aztán csodálatos utazni. Az embert ráfektették az üvegtóra, s az lassan, csörgő hullámokkal hajtja előbbre s előbbre az utasát. Kétoldalt néma hattyúk kísérik, csak néha fújnak ezüst párát az orrukon át. Néha felhőket is látok: álom, távolság, a csodák felhőit... de sebesen hajt a hullám előbbre s előbbre. Olyan ez, mintha aludnék, s márványból volna a szemem. De egyszer megreped a hideg szem, s vékony szemhéj emelkedik róla tágan, s izzani kezd benne a kihűlt szembogár: látom, körös-körül emberek állnak, a vállukon hómadarak ülnek, soknak az orra jéghegy. Susognak, mintha szél járna ki a szájukon... de egyikük hangja közibük vág, mint a mennydörgés: - Megmérgezte magát a szerencsétlen.

- Meghalt? - visítják a szélszavúak.

Én mélán hallgatom, nem (akarok ellenükre szólni, hiszen távozom tőlük. Ringatva emelni kezd az üvegtó hideg lapja, s talán búcsúzon, jólelkűen próbálnék feléjük inteni: Én már megyek, emberek, a messzeség, a szabadság felé, hattyúk és hullámok visznek.

De amint megmozdulok, megreped alattam a tükör, fuldokló mélységbe bukók, hörögve kiáltok segélyért, és pihegve vergődök föl a levegőre.

Ijedt szememben a kis őrült jelenik meg, fenyegetve rázza most a karját, a mellembe döf, s toporzékolva süvölti: - Miért nem akarsz játszani tovább?

Egy fillér

Hat óra felé kibújtam a téglaszárítóból. Körülnyaltam szikkadt számat, ujjaimmal kifésültem hosszú hajamból a téglaport... s elindultam ingyenes éjjeli szállásomról a Bécsi útra nyíló gyárkapu felé. A mázsálóházikónál egy vízvezeték csöve kunkorodott ki: derékig meztelenül alágörnyedtem, s nevetnem kellett, mikor a didergő víz lecsurgott a nadrágomba.

Kívül voltam a gyáron, s fölfrissülve leültem az úton végighúzódó árok partjára. Olajosnak nézett ki a fenekén lassan tovaömlő, szennyes víz.

A Nap egyre gömbölyűbben állt fölébe a kivájt agyagbányának, s a dróton lógó csilléket teleöntötte fénnyel. Gondoltam, később lemehetek a Dunához, de egyelőre jó az árokpart, mert hátha lesz fölvétel bányamunkára. Addig is unaloműzőnek van egy öreg szerencse-fillérem. Előkotortam, megforgattam, megnéztem az éleit, gurítottam mutatóujjam csúcsáról tenyerem völgyébe… oldalt tőlem egy cipősarokkal megtaposott Az Est hevert; idehúztam lomhán, s félszemmel olvasni kezdtem: „A román… király… visszament…”- aztán baráti birtokba vettem néhány züllött, kormos fejű gyufaszálat, s máris rásandítottam a kutyatej sárga virágaira.

Kis féreghalak úsztak alattam; csöpp ormányukkal finom redőket verve, s mintha ez lenne ébredése a fűnek: lepkék lebbentek.

Játszva hajtogatni kezdtem kivénült ujjakkal a megtiport újságlapból a papírhajót. Sokszor megakadtam, mint az öreg hajóácsok: hogy is kell? Aztán ide-oda dűtögetve az ólombetűs oldalakat, kész fregattomat letettem a fűszálak közé.

- Fillérkém, kincsecském - mondtam a pénznek kapsz két gyufaszál-lábat, egy gyufaszál-fejet, kormos hajjal, a kabátomból kitépek egy kis cérnát, s azzal odakötlek a kutyatej-vitorlához, mint egy Odüsszeuszt!