A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Mary E. Pearson: Vow of Thieves

Henry Holt and Company, New York, 2019

Fordította: Miks-Rédai Viktória

Borítóterv: Rebecca Syracuse

Tördelés: Ackermann Andrea

Copyright © 2018 by Mary E. Pearson

Map copyright © Keith Thompson

Cover copyright © Rebecca Syracuse

Hungarian translation © Miks-Rédai Viktória, 2020

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2020

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-566-039-1

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

A legfiatalabbak mindig kérdeznek.

Tudni akarják, milyen volt a világ Azelőtt.

Én vagyok a legidősebb. Nekem tudnom kellene.

Te is repültél, Greyson? Az égen, mint a madár?

Igen. A nagyapámmal.

Hogyan?

Nem tudom biztosan. Csak ötéves voltam, de

emlékszem, lenéztem,

és eltűnt alólunk a föld,

a nagyapám sírva ölelt át.

Soha többé nem láttam sírni.

Lehullott az első csillag, hat másik követte.

Azután már nem volt idő sírni, vagy elmagyarázni a dolgokat, mint a repülést.

Csak menekülni.

Tai és Uella az ölembe másznak.

Megtanítasz minket repülni?

Nem. De más dolgokra megtanítalak.

Olyasmikre, amik életben tartanak majd.

Greyson Ballenger (15)

ELSŐ FEJEZET

FÉNYESVÍZI KAZIMYRAH

Egy poros fénysugár furakodott be a kövek között. Belehajoltam, remélve, hogy lophatok belőle némi meleget – tolvaj lévén ez nem jelenthetett volna gondot, ám a meleg elillant előlem. Mióta voltam itt? Öt napja? Egy hónapja? Tizenegy éve? Az anyámat szólítottam, aztán eszembe jutott. Az egy élettel korábban történt. Már nem él.

A vékony fénysugár hosszú, sötét időszakokat követ. Naponta talán? Nem voltam benne biztos, és akkor sem maradt sokáig, úgy surrant el mellettem, mint egy kíváncsi bámészkodó. Mi van itt? Most éppen a hasamra mutatott, ahol az ingem megkeményedett a beleszáradt vértől. Ajjaj, ez nem néz ki túl jól. Nem kellene csinálnod valamit? Tényleg nevetést hallottam, miközben a fénysugár elfakult? Vagy egy negyedesúr gúnyolódott velem?

Még nem haltam meg, így legalább azt tudtam, hogy a hasamba szaladó penge nem ért életfontosságú szervet. A seb azonban sárgán gennyedzett, és izzadság verte ki a homlokomat, ahogy a cella mocska a vérembe ivódott.

Az álmaim elmosódtak.

Patkányok motoztak egy láthatatlan sarokban. Synové erről nem beszélt. Emlékeztem az álmáról szóló szavaira. Azt is álmodtam, hogy egy börtöncellában vagy leláncolva. Álmomban csupa vér voltál.

Emlékeztem aggodalmas szemére, és arra is, hogy félrelegyintettem a félelmét. Az álmok néha csak álmok, Synové.

Néha azonban sokkal többet jelentenek.

Hol van Jase?

Zörgést hallottam. Felnéztem. Látogatóm érkezett. A sarokban állt, engem nézett.

– Te – szólaltam meg; a hangom gyenge volt, vékony, idegenül csengett a saját fülemben. – Értem jöttél. Már vártalak.

Ő azonban megrázta a fejét.

Még nem. Ma nem. Sajnálom.

Azzal eltűnt.

Elernyedtem a földön, a láncaim megcsörrentek a kőlapokon, majd összegömbölyödtem, hátha enyhíthetem a fájdalmat a hasamban.

Sajnálom.

A Halál kér tőlem bocsánatot?

Most már tudtam. A halálnál is rosszabb dolgok várnak még rám.

MÁSODIK FEJEZET

KAZI

Két héttel korábban

Jase belépett az ajtón. Meztelen volt, mint egy hámozott narancs. Magamba szívtam a látványt, miközben átvágott a szobán, és felkapta a földről a nadrágját. Felhúzta a lábára, de észrevette, hogy nézem, és megállt.

– Elhalaszthatom, ha szeretnéd kihasználni a sebezhető helyzetemet.

Kényesen felvontam a szemöldökömet.

– Azt hiszem, ma reggel már eléggé kihasználtam. Öltözz fel, Patrei. Még hosszú út áll ma előttünk.

Megjátszott elkeseredéssel nézett rám.

– Ahogy parancsolod.

Tudtam, hogy ő is készen áll az indulásra. Jól haladtunk, de a marabellai út miatt már több mint két hónapja elhagytuk Tor Őrhelyét. Felvette az ingét; a bőre még mindig párállott a friss időben, a mellkasára tetovált szárnyak csillogtak a nyirkos levegőben. A szállás mellett egy termálvizes forrás fakadt; tegnap este és ma reggel is alaposan kiáztattuk magunkból az út fáradalmait. Ezt a luxust egyikünk sem szívesen hagyta itt.

Miközben Jase öltözött, én az ablakhoz léptem. Az udvarház mostanra szinte teljesen romba dőlt, de egykori nagyszerűségének nyomai még megmaradtak. A kékkel finoman erezett márványpadlók a sarkokban még mindig megcsillantak, a vaskos oszlopok felett a mennyezeti freskókból még kivehettünk néhány felhő-foszlányt, lófej-részletet, és egy elegáns, de testetlen kezet a vakolaton. Ez vajon az Ősök egyik uralkodójának otthona volt? Magáé Aaron Ballengeré? Az egykori bőség hattyúdalát zümmögte.

Az udvarház körüli, szintén romos melléképületek messzire elnyúltak. Nem bírták ki a hullócsillagok és az idő rombolását, és most az erdőség gyengéd, smaragdzöld ujjakkal húzta vissza őket a természetbe. Még a magas, sziklás földnyelven trónoló udvarházra is levéldíszes indakoronát font. Réges-régen azonban szépséges lehetett. Akárki járta ezeket a szobákat, biztosan úgy vélte, a szépsége örökké megmarad.

Mielőtt elindultunk volna Marabellából, Sven, a király szárnysegédje, térképet rajzolt nekünk az Infernaterr melletti északi útvonalról, amelyen szerepelt több szálláshely és néhány meleg vizes forrás is. Kissé hosszabb út volt, ám Sven szerint az időjárás errefelé kevésbé zord. Lassan utolért minket a viharok időszaka, az Infernaterr felől azonban mindig meleg áradt. Három hét alatt messzire jutottunk, és ha tartani tudjuk a tempót, pár nap múlva megérkezünk Tor Őrhelyére. Ahogy egyre közelebb értünk, Jase hangjába egyre több izgatottság vegyült. Boldogan sorolta a változtatásokat, amelyeket véghezvisz majd.

Tervünk volt. Feladatai voltak. Nekem úgyszintén. És kettőnknek együtt is. Bár kissé tartottam is a visszatéréstől, mégis főleg boldog izgalommal vártam. Végre beismerhettem, hogy szeretem Pokoltorkát. Úgy zsongott bennem, mint az első napon, amikor belovagoltam oda. Csak most nem betolakodó leszek, aki bajt akar keverni. A baj már itt lovagolt mellettem, és része leszek, segítek neki átváltoztatni Tor Őrhelyét.

Az első hét alatt másról sem beszéltünk. Megrajzoljuk majd az új, kis királyság határait, átírjuk a kereskedelem szabályait. Bárkit, aki még bízik benne, hogy elfoglalhatja az arénát, vagy Pokoltorkát, eltaposunk – főleg most, hogy megtudtuk, hogy Tor Őrhelyének uralkodói jogait a Szövetség is elismeri. Ez lesz a tizenharmadik királyság. Vagy az első. Mosolyogva gondoltam vissza Jase bátorságára a királynő nagylelkűségével szemben, amikor ragaszkodott az első megnevezéshez.

A kapcsolattartói szerepem nem csak névleges lesz. Még mindig rahtan voltam, és ami még fontosabb, a királynő szolgája. Feladatokat bízott rám, hogy biztosítsa a gördülékeny átmenetet, és azt is gondolta, hogy egy nagy királyság képviselője súlyt és stabilitást ad majd, amíg a folyamat lezajlik. Figyelmeztetett, hogy a legváratlanabb helyekről számíthatok majd ellenállásra.

Ezenkívül egy különleges feladatot is adott, hogy azt végezzem el elsőként, amint visszaértem. Elmondtam neki a legfiatalabb tudós bűntudatos szavait: Pusztítsd el. Bizonyosodj meg… Bár úgy véltük, minden dokumentum elégett, amíg a kétség legkisebb morzsája is fennmaradt, nem szabadulhattunk az aggodalomtól.

Szerezd meg azokat a papírokat, Kazimyrah, és ha nem tudod biztonságosan elküldeni őket nekem, semmisítsd meg őket. Fogalmunk sincs, miféle tudást menekítettek el magukkal a tudósok a komizár veszte után, vagy mit találtak ki azóta. Ezek az írások nem kerülhetnek rossz kezekbe, ha a legkisebb esély is van rá, hogy a vérfürdő – vagy valami még rosszabb – megismétlődhet.

Rosszabb?

A nagy csatánál csak egyvalami lehetett rosszabb: a teljes pusztulás.

Csak igen kevesen élték túl, és a világ még mindig viselte a sebhelyeket.

Megígértem neki, hogy ez lesz az első dolgom.

Arra is megkért, hogy küldjek neki egy-két történelemkönyvet, ha akad, amitől meg tudnak válni. Szeretnék többet megtudni erről az országról. Greyson Ballenger bátor vezető volt. Olyan nagyon fiatal, mégis elszánt, hogy megvédje a rábízottakat a hullarablóktól. Nem mindig kell egy hadsereg a világ megmentéséhez. Néha egy ember is elég, aki nem hagyja a gonoszt győzni. A Greysonhoz és ahhoz a huszonkét gyerekhez hasonló hősök a példaképeim.

A királynő példaképei. Mintha nem értette volna, hogy a kontinens nagy részének ő a példaképe. Nekem is. Megtanított más szemmel nézni magamra. Olyannak látott, mint akit a múltja és a rongyai ellenére érdemes megmenteni. Arra inspirált, hogy szárnyaljam túl mások elvárásait. Azért mertem elhinni, hogy nyomot hagyhatok magam után, mert először a királynő hitt bennem. Még amikor a teljes csapatot börtönbe juttattam, akkor sem tagadott meg.

És most is büszkeséggel töltött el a tudat, hogy számít rám.

Úgy gondoltam, Gunner mostanra már megtalálta a titokzatos dokumentumokat, és éppen a kibogarászásukkal van elfoglalva. Azonban akármit tartalmaznak, át kell majd adnia őket nekem – mindegy, milyen hangosan tiltakozik. Tor Őrhelye elveszítheti a Szövetség elismerését, ha a Ballenger család nem engedelmeskedik. Mindenesetre nekem is megvoltak a módszereim, hogy rávegyem: adja át őket. Semmi sem akadályozhatja meg, hogy teljesítsem a királynőmnek tett ígéretemet, vagy azt, hogy Tor Őrhelye elismert királysággá alakuljon. Ez nem csak Jase álma volt, hanem az enyém is. És meglehet, hogy a papírokkal senki nem is foglalkozott, mert Gunnernek fontosabb dolgai akadtak, például felkészülni Jase visszatérésére.

Jase már üzent Gunnernek, hogy úton van hazafelé, és jó híreket hoz. Ennél többet nem árult el. Bármennyire is felpezsdítette a gondolat, hogy Tor Őrhelye végre elismert királyság lesz, mindent személyesen akart elmondani, és el akarta kerülni, hogy Gunner meggondolatlanul bejelentsen dolgokat, amelyeket Jase vagy a királynő még nem akart nyilvánosságra hozni. Azt sem írta, hogy én is vele megyek. Ezt majd személyesen kell megmagyarázni, hosszabban, mint egy üzenetbe beleférne. De Jase családja most már legalább tudta, hogy jól van, és hazafelé tart.

A Valsprey-sólymokkal küldött üzenet ugyanolyan körkörös, sötét utakon éri majd el a Ballenger-családot, mint mindegyik másik. Először a parsussi üzenetkezelőhöz érkezik majd, ahol valaki titokban a Ballengereknek dolgozik. A királynő ezt meghallva felvonta a szemöldökét, de Jase megígérte, hogy ezt a kihágást is megszünteti. Egy új királyságnak természetesen hamarosan lesznek saját kiképzett sólymai, nem kell a madarakat máshonnan ellopni. A király szerint néhány hónapon belül utánunk jön majd a solymász a madarakkal.

Léptek csosszantak a hátam mögött a piszkos márványpadlón, aztán Jase lépett mögém. Még mindig a forrás vizének melegét árasztotta. A vállamra tette a kezét.

– Mit nézel? – kérdezte.

– a tökéletes szépséget. Az elveszett dolgokat. Minket.

– Minket?

– Ez a néhány hét…

Nem találtam a szavakat, hogy befejezzem, de tudtam, volt valami ezekben a napokban, amit nem akartam elveszíteni, valami tiszta, csaknem szent. Senki nem tolakodott közénk. Féltem, hogy ez megváltozhat.

– Tudom, Kazi. Nálam jobban senki sem tudja. – Félresimította a hajamat, és megcsókolta a nyakamat. – De ez nem a dolgok vége. Ez a kezdete. Esküszöm. Azok után, amiken keresztülmentünk, semmi sem választhat el minket. Attól tartok, most már a nyakadon maradok.

Lehunytam a szemem, magamba szívtam az érintését, az illatát, minden szavát. Esküszöm.

A dolgok úgy változtak meg köztünk, ahogy remélni sem mertem.

Csak most értettem meg igazán, milyen elviselhetetlenül nehezek a titkok. Senki sem mérheti fel a valódi súlyukat, amíg le nem emelték róla. Az elmúlt hetekben az igazság részegítő könnyűségét éreztük. Mindent szabadon megosztottunk egymással, nem kerestük már a szavakat. Bár azt hittem, már sokat tudok Jase-ről, most még többet tanultam – mindazokat a mindennapi részleteket, amelyek a jellemét alakították, a jelentéktelentől a rettentőig. Megismertem sebezhető énjét, az aggodalmait, amelyek az apja halálos ágya mellett gyötörték, és a felelősséget, amely nemrég szakadt a nyakába. Azt gondolta, évek telnek még el, mielőtt a vállára kell vennie a Patrei gondjait, de tizenkilenc évesen hirtelen minden döntés az övé lett.

Elárult nekem egy titkot, amelyet még senki mással nem osztott meg: a testvéréről, Sylveyről, és az utolsó kéréséről, a bűntudatról, amiért megtagadta tőle, mert nem akarta elhinni, amit Sylvey már tudott – hogy meg fog halni. Még négy év után is fájt az emlék, a hangja elcsuklott, amikor elmondta. Ez segített, hogy magamat is tisztábban lássam – a röpke pillanatok lehetetlen döntéseit, a mélyre ásott megbánást, mindazt, amit másként csinálnánk, ha esélyt kapnánk rá, ha visszaforgathatnánk az időt, mint egy lefejtett gombolyag fonalat, hogy mást készítsünk belőle. Fuss, Kazi, ragadd meg a botot. Döfd az ágyékába, verd be vele az orrát, zúzd be a légcsövét. Miért nem tettem meg? Egyetlen eltérő döntés mindent megváltoztatott volna. Csakhogy az anyám hangját is tisztán hallottam. Ne mozdulj. Hallgass.

Jase számára éppen az ellenkezőjéről volt szó. Ő nem hallgatott a szóra. Az utolsó pillantás, amikor Sylvey könnyes szemébe nézett, mielőtt a kislány örökre lehunyta volna, még mindig kísértette. Tétován osztotta meg velem talán legsötétebb titkát: hogy ellopta a testet a sírboltból, és a Moro-hegységben temette el, Breda Könnyeinek tövében. Pokoltorkában, sőt, egész Jégföldön szentségtörésnek számított egy sírt megrongálni: halállal büntették. Még a családja sem tudta, mit tett. Megpróbáltam elképzelni, micsoda kínokat élhetett át, amíg egyedül vitte a lova nyergére fektetett, vászonba csavart holttestet a sötét, hegyi ösvényen.

Más igazságokat nehezebb volt megosztani. Részletekben bukkantak elő, néhány réteg pedig olyan mélyre került azóta, hogy már csak halványan sajogtak. Megtanultuk figyelmen kívül hagyni őket. Most segítettünk egymásnak feltárni ezeket a rétegeket is. Hogyan éltél túl, Kazi? Egymagadban? Nemcsak arra gondolt, hogy hogyan szereztem ennivalót, vagy ruhákat. Azt már elmondtam neki. A mindennapi magányra értette, arra, hogy senkihez sem fordulhattam. Ez felfoghatatlan volt a számára. Nem tudtam választ adni, mert magam sem voltam benne biztos. Néha úgy tűnt, mindössze egy éhes árnyék maradt belőlem, ami eltűnhet, és senki nem veszi észre. Talán ez a gondolat segített, hogy mindig olyan könnyen megléphessek.

Bár az igazmondás édes elixír volt, amiből még többet akartam, minél közelebb értünk Tor Őrhelyéhez, annál inkább éreztem az új titkok súlyát. Voltak bizonyos aggodalmaim Jase családját illetően, amiket nem akartam elmondani neki, mert tudtam, hogy félrelegyintené őket. Elvégre ő volt a családfő, a Patrei. Hallgatnak rá. De vajon tényleg meg lehet szüntetni egy paranccsal a gyűlöletet? Az irántam érzett gyűlöletük zsigerig hatolt. A lelkük mélyéig átjárta őket.

Egyenként kaparom ki a szemedet, és a kutyák elé dobom őket.

Ebbe a családba térek vissza. Nem csak Priya fenyegetései aggasztottak, hanem a megtört bizalom mély szakadéka is – nem voltam benne biztos, hogy át lehet hidalni, még Jase kedvéért sem. Emlékeztem Vairlyn elkínzott arcára, amikor késsel fenyegettem a fiát. Mindig is a lány maradok, aki betört az otthonukba, aki hazudott nekik és lopott tőlük.

Alighanem még Lydia és Nash édes ártatlanságán is folt esett mostanra. Lehetetlen lett volna eltitkolni előlük Jase eltűnésének részleteit. És ott volt még Gunner és kegyetlen gúnyolódása is, amikor megtudta, mit tett Zane az én családommal. Nem számított, hogy Jase fivére. Az iránta érzett gyűlöletem nem csillapult az elmúlt hetekben. Ahogy ők sem, én sem játszhattam el, hogy elfelejtettem azt az estét.

– Tudom, milyen sokat jelent neked a családod, Jase. Nem akarom, hogy kereszttűzbe kerülj, vagy oldalt kelljen választanod.

– Kazi, most már te vagy a családom. Nincs mit választani. Örökre a nyakadba varrtam magam. Megértetted? Ők is meg fogják. Így működnek a családok. Hidd el, megenyhülnek majd. Már megszerettek egyszer, majd újra meg fognak. Ami még fontosabb, hálásak lesznek neked. A Ballengerek óvatlanná váltak. Biztosra veszem, hogy már mind halottak lennénk, ha te nem avatkozol be.

Korábban is biztosított már erről, felidézte a rettenetes, korábbi vérfürdők részleteit, amelyeket a Ballengerek túléltek, és hogy helyesen cselekedtem, afelől nem is voltak kétségeim. Jase halt volna meg elsőként. Öld meg a legerősebbet, aztán jöhet a többi. Hogyan történt volna? Váratlan késszúrás a hátába, amikor meglátogatja Beaufortot, hogy lássa, hogy halad? Nem sok idő lett volna addig hátra, ebben biztos voltam. Beaufort a beavatkozásom utáni hétre várta a terve sikerét. Még több ellátmányt rendelt, a gyártás indulásra készen állt. Még több kovácsot kerestek, hogy segítsenek Sarvának további két tucat fegyvert készíteni. Jase családja azonban csak annyit tudott, amennyit látott, nem azt, ami történhetett volna, és ők az én árulásomnak voltak tanúi, nem Beaufort-énak. A terve, hogy az uralma alá hajtsa a királyságot, csak az én hazugságomnak fog tűnni a családnak tett nagy ígéreteivel szemben. Tudtam, hogy Jase támogat, és igen, talán ennyi elég is lesz majd, de kételkedtem. Nem értettem a családok összetett, érzelmes világát, és féltem, hogy talán már késő megtanulni.

– Nekem sosem volt családom, Jase. Lehet, hogy nem megy majd…

– Neked ott van Wren és Synové. Olyanok, mint a családod.

A szívem megrándult, amikor kimondta a nevüket. Máris hiányoztak, sokkal inkább, mint vártam. Hozzászoktunk, hogy rövid időre elválunk, ha külön-külön feladatokat kellett teljesítenünk, de az ágyaink a laktanyában, szépen egymás mellett, mindig visszavártak. Ezúttal nem térek vissza. Az elmúlt hetekben sokat töprengtem rajta, merre járnak, mit csinálhatnak. Wren és Synové jelentették számomra a családhoz legközelebbi dolgot. Ők az életüket is feláldozták volna értem, ahogy én is értük. Valóban testvérekké váltunk, bár sosem mondtuk ki a szót. A család kockázatot jelentett, amely végleg elpusztíthatott, és mi úgy döntöttünk, hogy veszedelmes életet fogunk élni. Égett bennünk az igazságvágy, mint egy billog, amelyet az a nap nyomott ránk, amikor elszakították tőlünk a családunkat. A kimondatlan szavak jelentették a biztonsági hálónkat. Jase családja ellenben szoros egységben élt, mindig ugyanott, mindig együtt. Nem voltam benne biztos, hogy képes vagyok egy ilyen egység részévé válni.

– És ott volt az anyád is – tette hozzá. – Ő is a családod része, nem számít, milyen kevés időt tölthettetek együtt.

Korábban már beszéltünk az anyámról is. Még a legrégebbi, legfájdalmasabb titkokat is megosztottuk. A szeme körüli ráncok elmélyültek, amikor elmondtam neki, és átfutott a fejemen a kérdés, hogy vajon a történet neki is ugyanolyan fájdalmat okozott-e, mint nekem, hogy ott volt-e benne a saját megbánása is az enyém mellett; kívánja-e hogy bárcsak sosem adtak volna menedéket a previzieknek – vagy sosem alkalmazták volna őket.

– Minden rendben lesz – ígérte, és megcsókolta a fülcimpámat. – És nem kell, hogy egyik napról a másikra történjen. Van időnk. Majd lassan vezetjük be a változásokat.

Vagyis ő is tudta, hogy nehézségek várnak ránk.

– Készen állsz az indulásra? – kérdezte.

Szembefordultam vele, tetőtől talpig végigmértem, és sóhajtottam.

– Végre felöltöztél? Amint magisztrátus leszek, ráncba kell szedjelek, Patrei.

– Szóval ma magisztrátus akarsz lenni? Tegnap Fényesvízi nagykövet voltál.

– a királynő megengedte, hogy én határozzak a rangomról, attól függően, hogy viselkedsz.

– Le akarsz tartóztatni? – kérdezte, kissé túl lelkesen.

– Ha nem feszíted túl a húrt – néztem rá összehúzott szemmel.

– Ha nem lennél olyan türelmetlen, most nem lógnék a nyakadon.

Felnevettem.

– Én, a türelmetlen? Úgy emlékszem, te voltál, aki leszedte a zsineget Synové csomagjáról.

Jase csillogó szemmel, ártatlanságot tettetve vállat vont.

– Az már szinte magától leoldódott. Ráadásul nem tudtam, mi van benne, vagy mire vezethet egy egyszerű, piros szalag.

Egy napja sem voltunk még úton, amikor Jase már ki akarta nyitni Synové búcsúajándékát.

– Ne bízz a rahtanokban, ha ajándékot hoznak – figyelmeztettem. – Amit nem tudsz, az még bajba sodorhat, Patrei.

– De a baj áll nekünk a legjobban. – a karjába vett, a szeme ragyogott, de aztán elkomorult játékos arckifejezése. – Megbántad?

Éreztem, hogy még mélyebben belezuhanok a világba, amelyet Jase Ballenger jelent.

– Soha. Ezer holnapon át sem bánnám meg. A veled átélt baj boldoggá tesz. Minden lélegzetvételemmel szeretlek. Szeretlek, Jase.

– Jobban, mint a narancsot? – kérdezte csókok között.

– Azért ne ess túlzásokba, Patrei.

A szó, amelyeket korábban elgondolni sem mertem, most meglepően könnyen jött. Gyakran, százféleképpen is kimondtam. Valahányszor az ajkunk összeért, valahányszor az ujjaim a hajába mélyedtek. Szeretlek. Talán részben félelem hajtott, félelem a féltékeny istenektől, az elmulasztott esélyektől. Jobban átéreztem, mint valaha, hogy az esélyeket egyetlen pillanat alatt el lehet veszíteni, beleértve a búcsúszavak esélyét is, és ha lesz köztünk utolsó szó, azt akartam, hogy ez legyen az.

Anyám utolsó szavaiban kétségbeesett félelem volt. Sss, Kazi, egy hangot se. Valahányszor rá gondoltam, mindig ezt hallottam, a félelmét.

Lementünk a földszintre, ahol Mije és Tigone várakoztak az egykori hosszú, nyitott ebédlőben. Habár még mindig ebédlő volt: a padló helyén zöldellő lóhere-szőnyegből jóllaktak a lovak. Szél söpörte síkságok felé indultunk, ahol nehezebben találnak majd legelnivalót, úgyhogy örültem, hogy itt akadt bőven.

Felnyergeltük őket, aztán elindultunk. Miközben lovagoltunk, újra átéltem minden nap varázsát: elszántam magam, hogy nem felejtem el ezeket a heteket. Mindig észben tartottam, honnan jöttünk és merre tartunk, így nem téríthetett minket egy váratlan kanyar feltérképezetlen területre. És ahogy fogyott az út, minden szót az emlékezetembe véstem, hogy örökké velem maradjanak.

– Mi lesz velünk, Jase? Megírja majd valaki a mi történetünket is?

– Hogy érted?

– Mint a páncélterem falaira írott, több száz feljegyzést, és azokat, amik a könyvespolcodon vannak.

Vidám mosolyra húzódott a szája, mintha ez még nem jutott volna eszébe, de tetszene neki a gondolat.

– Majd mi ketten, Kazi. Te meg én. Együtt megírjuk a történetünket, és ezer kötetet tesz majd ki. Előttünk az élet.

– Az rengeteg fa.

– Egy egész hegynyi van nekünk, nem emlékszel? – vont vállat.

Nekünk. Már minden a miénk volt.

Együtt szőttük az álmokat, páncélt készítettünk belőlük. Semmi sem állíthatott többé meg minket.

HARMADIK FEJEZET

JASE

– Egy gombot? – Nevettem, miközben Kazi leírta a kerek arcú negyedesurat, aki úgy üvöltött a sikátor végén, mintha az orrát lopták volna el. – Miért kockáztattál ennyit egy haszontalan gombért?

A mosolya lehervadt, az arca elkomolyodott; az ujjai úgy jártak a tenyerében, mintha még mindig ott szorongatná a drága gombot.

– Nem volt haszontalan – felelte. – Néha emlékeztetned kell magad, hogy neked is van hatalmad. Hogy valamennyire azért te irányítod a dolgokat. Hogy talán nem csak ahhoz vagy elég ügyes, hogy megtöltsd a hasadat, de ahhoz is, hogy mások odafigyeljenek a sajátjukra. Ha egy tolvaj fényes nappal képes lelopni egy gombot a hasáról, mennyivel többet vihetnek el tőle az éjszaka közepén? – Beharapta az ajkát, a szeme összehúzódott. – Tudom, aznap éjjel nem aludt jól, és ettől én olyan édesen aludtam, mint még soha. Néha egy napot győztesként kell befejezni. Talán ez kell a bátorsághoz, hogy a következővel szembenézz.

Még mindig csak próbálkoztam, hogy megértsem a világát, mindazt, amin keresztülment, és az elszánást, ami az életben maradáshoz kellett.

– Bátorság? Te vagy a legbátrabb, akivel valaha találkoztam – sandítottam rá. – Persze a legnagyobb cselszövő is.

Kinyomta a datolya magját, amit éppen majszolt, és hozzám vágta. Pont az államon talált el. Megdörgöltem a helyét.

– Egy jól célzó cselszövő?

– Ezt a legfőbb cselszövő maga mondja? Azért köszönöm a dicséretet – válaszolta, és újra előrenézett. A válla finoman ringott, követve Mije lépteinek ütemét. Sokáig hallgatott, aztán megkérdezte: – Elmondod nekik, hogy tolvaj voltam?

A családomnak. Tudtam, mire gondol, de mellébeszéltem.

– Voltál? Még mindig tolvaj vagy. Minden este megszámolom az ujjaimat, mielőtt elalszom. De azért csak ne szólítsanak Tízujjnak.

– Jase!

Felsóhajtottam. A kettőnk között kimondott igazság egy dolog volt, a családom egészen más. Legelőször a dühüket kell majd lecsillapítanom, mielőtt bármit elmondanék nekik. Tudtam, hogy hallgatnak majd rám, de nehezükre esne néhány szó alapján a haragról tárt karokra váltani. Hiszen az otthonukba betörtek, a drága befektetésüket – és vele a Patreit – ellopta valaki, akiben korábban megbíztak.

– Igen, elmondom – válaszoltam. – Amikor te is készen vagy rá. Bár jó lenne, ha egyenként adagolnánk nekik az igazságokat. Lassan.

Kazi elvigyorodott.

– Egyetértek. Gondolom, nem kell egyszerre mindent rájuk zúdítani.

– Azt azért tudod, hogy ha elmondod Lydiának és Nashnek, azonnal azt akarják majd, hogy taníts meg nekik mindent, amit tudsz?

– Egyelőre a zsonglőrködésnél maradunk, meg a fülek mögül elővarázsolt érméknél. Az árnyakat egy kicsit nehezebb uralom alá hajtani.

– Ne feledkezz meg a néma jelzésekről – intettem. – Imádnák, ha azokat használhatnák az asztalnál.

– Már fel is vettem a listára – mosolygott.

Elmondta, hogy még mielőtt magára maradt volna, az anyjával kifejlesztettek egy néma jelnyelvet, hogy túléljenek Venda utcáin, mert sok volt a veszedelmes pillanat, amikor csendben kellett maradniuk. Nekem is volt egy pár kézjelem a testőrségem tagjai számára, de meglepett, hogy ők ketten milyen sok jelzést találtak ki. Az ujjak egy rebbenése azt jelentette, mosolyogj. A lehajtott áll: figyelj, légy készen. A feszesen tartott kéz: ne mozdulj.

Én is meséltem neki történeteket a gyerekkoromból, a zűröket, amikbe mi, az idősebb gyerekek belekeveredtünk. Kazi nevetése egyszerre volt vidám és elborzadt. Meséltem egy forró nyárról, amikor különösen unatkoztunk – a trükkjeink egyike volt, hogy kötelek és csigák segítségével a tembris-fák felüljáróiról elkapdostuk az alattunk elhaladó emberek kalapjait.

– Tolvajleckék? Nem csoda, hogy az a boltos megszelídíthetetlen Ballenger-fiúknak nevezett benneteket.

Vállat vontam.

– Visszaadtuk a kalapokat, anyánk mégis megszidott minket. Azt mondta, ha csak feleannyi erőfeszítést fordítanánk a tanulmányainkra, mint a csínytevésre, mind géniuszok lennénk. De amikor azt gondolta, hogy nem látjuk, elismerőn biccentett oda apánknak. Mindketten azt gondolták, hogy meglehetősen okosak vagyunk.

– Igen – értett egyet Kazi. – Okosak, mint a rókakölykök, akik tojást lopnak a tyúkólból.

Az erdő megsűrűsödött, a csíkos mókusok különös csirregése hallatszott a fejünk felett, amikor felzavartuk őket. Hallgattunk. A gondolataim visszatértek Beauforthoz, mint annyiszor. Kazival sokszor beszéltünk róla, de nem jutottunk végkövetkeztetésre.

A királyságok uralom alá hajtása.

De hogyan?

Igen, veszedelmes fegyvereket készített, de nem volt serege, amivel felhasználhatta volna őket. Üres kézzel érkezett Tor Őrhelyére, rongyos ruhában, a kalapját levéve. Ő is, a társai is szánalmas látványt nyújtottak. Még ha az egyik ligával egy követ fújt is, és mindegyiküket felfegyverezte volna a kivetőkkel, amelyeket kifejlesztett, akkor sem hajthatott volna az uralma alá egyetlen királyságot sem, nemhogy mindet.

Téveszméi voltak? Igazzá akarta tenni a hatalomról szóló elveszett álmait? Ha így volt, Kardosnak és a többieknek éppen olyan őrülteknek kellett lennie, mint ő volt. Az Őrszem-völgy azonban nem volt téveszme. A tömegsírok gyomorforgatóan valósak voltak. Talán őrültek kellenek, hogy efféle őrült terveket összehozzanak.

– Szerinted ez itt az Ogrefogsor? – kérdezte Kazi.

Elhaladtunk egy sor égnek meredő, törött oszlop mellett, amelyek eredeti célja régen feledésbe merült, de úgy tűnt, ezek lehetnek a romok, amelyeket Sven leírt nekünk. A múlt koroknak olyan sok emléke rejtőzött ebben az erdőben, hogy a biztonság kedvéért előszedtem a térképet, és ellenőriztem.

– Igen – válaszoltam. – Ez az.

Azt kérdezed, miért rémít meg a tágas világ, Jase? Mert ott nincs hova elbújni.

A térkép szerint hamarosan újra egy hasonló, nyílt részre érünk ki. Azt gondoltam, engem jobban zavar, mint őt. Hozzászoktam, hogy így vagy úgy, de megoldom a problémákat, ám ezt nem tudtam megoldani. Nem semmisíthettem meg a múltat, nem tehettem meg nem történtté, ami megtörtént. Kazi félelme engem nyomasztott. Már átnéztem a térképet, hátha találok másik utat, de nem volt ilyen.

Befordultunk egy szerpentinen, és a hegyi erdőnek egyszerre vége szakadt. Magasan húzódó ösvényen találtuk magunkat, alattunk kitárult a különös, végtelen, vörös síkság. Északon, a távolban Infernaterr pokoli tájai derengtek, mint egy ezüst tenger, amely a síkság szélét nyalogatja.

– Hóó, Mije! – Kazi megállt, kinézett a hatalmas ürességre. Most vágtunk át harmadszor olyan síkságon, ahol nem volt fedezék. Néztem, amint felméri a távolságot, és a lélegzése felgyorsul.

– Nem kell már félned Zane-től, Kazi. A család őrizetében van. Nem fogják elengedni.

Hitetlenkedve fújt egyet.

– Egészen biztos vagy benne? Gunner elég készségesen elcserélte volna, amikor utoljára láttam.

– Ígérem, hogy Gunner nem fogja elengedni. – Szerettem volna, ha elmondhatom neki: amiatt lesz így, amit Zane egy évtizede vele és az anyjával tett, de a testvérem nem ezért fogja őrizni a foglyot. Zane kapcsolatban állt az embervadászokkal, akik lecsaptak Pokoltorkára, és másokkal együtt engem is elvittek. Gunner ezért nem fogja elengedni Tor Őrhelyéről, legalábbis élve nem.

Figyeltem a horizontot néző Kazit; egy apró pontra összpontosított a távolban, alighanem egy nyüzsgő várost képzelt oda, teli árnyékokkal és sötét sarkokkal – és az egyetlen út ezen a síkon át vezetett. Felszegte az állát.

– Már nem az a gyenge hatéves vagyok, Jase. Nem félek Zane-től. Garantálom, hogy most már ő fél tőlem. Ő néz át lépten-nyomon a válla felett, ő várja, hogy kinyíljon egy ajtó, és én lépjek be rajta. Ő nem tud aludni éjjelente.

Efelől nem volt kétségem. Láttam Zane arcát, amikor az utolsó estén megpillantotta Kazit Tor Őrhelyén – amikor észrevette, hogy Kazi őt nézi. Kazi szemében ősi éhség parázslott, egy candok-medve dühe, amelyet nem lehet megállítani. Mégis, amikor éjjel magamhoz húztam a tágas, súlyos ég alatt, éreztem, hogy a szíve zakatol a karom alatt.

– De láttam, hogy…

– Még mindig gondjaim vannak a szabadban alvással? Tudom. – Elsötétült az arca, a szemöldöke ráncba szaladt, mintha maga sem értené. – Nem tudom lerázni ezt az érzést – sóhajtott. – Egyelőre, gondolom, a részem. Az eszemmel tudom, hogy nincs ok a félelemre, mégis, valami a bensőmben, amit nem tudok uralni, másként gondolja. – Hallottam a zavarodottságot a hangjában. Megfordult, és rám nézett. – Nem tudom, meddig kell még győzködnöm a szívemet, hogy ne kezdjen minden alkalommal száguldásba, ha nem látok búvóhelyet. Talán egy életbe. Ki fogod bírni?

– Az nagyon sok találós kérdést jelent.

– Még tudok néhányat.

Én is tudtam. Például, hány fivér kell majd, hogy visszatartson Zane-től, ha hazaértünk? Hogy válaszolja majd meg a kérdéseimet, miközben a torkát szorongatom? Ellopta Kazi anyját. Egy hatéves gyereket a sorsára hagyott Venda utcáin. Már a gondolattól is felforrt a vérem, de tudtam, Zane nem az én prédám lesz. Nekem csak néhány hónapja gyűlt ellene a haragom. Kazinak tizenegy éve. Az ő dühe messze meghaladta az enyémet.

Zane Kazié lesz.

De csak miután válaszolt neki.

Sietve leügettünk a síkságra. A talaj olyan vörös volt, mintha érett meggylével – vagy vérrel – itatták volna át. Ennek a kontinensnek minden része új meglepetéseket tartogatott. A tájak, amelyeken áthaladtunk, lélegzetelállítóak voltak, ám nehezen járhatók, néha kifejezetten felzaklatók – a leginkább a Kőkanyon, amelyet Sven egyértelműen megjelölt a térképen. Ha akarjátok, kerüljétek el. A legtöbben így tesznek. Ezt a látványt nem egyhamar felejtitek el, de ez a legrövidebb út.

Mindketten a rövid utat választottuk, de minden idegszálam bizsergett, miközben áthaladtunk. Tigone és Mije tiltakozón dobogott. Még ők is látták, hogy a kövek nem csupán kövek, és a kanyonon átsüvítő szél hangok kakofóniájában fütyült.

Sven szerint a legenda azt mondja, az egyik pusztító csillag megolvasztotta a sziklát, és az úgy fröccsent fel, mint a szökőkút vize. Az Ősöket futtukban, menekülés közben érte. Akik együtt összekuporodtak, egy sziklává váltak, örökké egybeforrtak a felettük formát nyerő kőzettel. Néhol elmosódott, rémült arcok bukkantak elő a masszából. A történelemnek ezt a részét nem lehetett eltörölni. Időbe fagyott arcok szegélyezték az utunkat: komor emlékeztető volt arról, milyen gyorsan változott meg az Ősök világa. Talán arra is, milyen gyorsan tud mindannyiunk világa megváltozni.

Ehhez képest a vörös síkság, amelyen át kellett haladnunk, szinte békésnek hatott. Ha néhány tucat rejtvény kell, hogy Kazi átjusson, vagy még néhány Ballenger-legenda, én készen álltam. Néha, amikor csendben lovagoltunk, azon gondolkodtam, vajon a következő találós kérdését fogalmazza-e. Amikor kérdeztem, mindig volt nála egy készenlétben. Nekem ugyanakkor nehezemre esett egyet is összehozni, és azzal is megszenvedtem, amit elmondtam neki. De úgy tűnt, azzal az eggyel is beéri. Újra és újra azt kérte tőlem.

Mondd el megint, Jase.

De már tudod a választ.

De sosem hallhatom elégszer.

És talán én sem fáradtam bele, hogy elismételjem neki. Megérintettem a nyergemhez kötözött piros szalagot. Mire való, Kazi? Nem láttam így elpirulni azóta, hogy először rajtakaptam a meztelen mellkasom bámulásán. Mondd el. De valójában már talán tudtam is, és ha az ilyen ajándékok, mint ez a szalag, bajt jelentenek, az efféle bajra mindig készen álltam.

Kazi megköszörülte a torkát, hogy magára vonja a figyelmemet.

– Na jó, figyelj, Patrei, de jól nyisd ki a füled, mert nem mondom el még egyszer.

Fogalmazott. Ahogy gondoltam.

Két karom van, de nincs csontom,

nem sebeznek kések, botok.

Fejem van, de nincsen arcom,

szem nélkül is lépést tartok.

Csalok, lopok, rejtély vagyok,

Hazugságba takarózok.

Rövid, vékony, széles, vaskos,

ha éjfél jön, elpárolgok.

– Hadd gondolkodjak. – Most nem egy csókért húztam az időt: fogalmam sem volt. Karok, csont nélkül? Fej, arc nélkül? Ezen töprengtem, amikor valami más ragadta meg a figyelmemet.

Mindketten megállítottuk a lovainkat, és felnéztünk az égre.

– Valsprey-sólyom – suttogta Kazi, szinte kérdőn.

Ugyanakkor láttuk meg a vakító kék égen a fehér pöttyöt. Felénk tartott, hatalmas szárnya szelte a levegőt, fenséges és földöntúli volt egyszerre. Vad példány? a helyünket tekintve valószínűtlen volt, hogy kiképzett futármadár lett volna.

Sebesen közeledett, és olyan mélyre ereszkedett, hogy már a szeme feletti fekete tollsávot is ki tudtam venni. Csodálatos látvány volt itt, a semmi közepén, magához vonzotta a tekintetet. Azonban hirtelen hátraszaltót vetett, mintha valami eltalálta volna. Fehér tollak robbantak a levegőbe. A madár pörögve zuhant a földre.

– Le! – kiáltottam, leugrottam a nyeregből, és Kazit is lerántottam. Azt a sólymot valaki lelőtte.

Nem voltunk egyedül.

NEGYEDIK FEJEZET

KAZI

Jase fölém hajolt, a keze védelmezőn nyomódott a hátamra. Mije és Tigone idegesen topogtak mellettünk. Jase felállt, fogta a tegezünket és az íjainkat, és visszakuporodott mellénk.

A tekintetünk a síkságot kutatta. Senki sem bújhatott volna el sehol. Honnan jött az a lövés? Semmi kétség, a sólymot lelőtték. Egyetlen madár sem változtat így irányt, és nem zuhan le, ha nincs rá oka.

– Nem láttam nyilat – suttogta Jase. – Hát te?

– Nem, semmit.

De ha nem nyíllal lőttek, akkor mivel? Kővel, parittyából? Csakhogy követ sem láttam. Ragadozó tette volna? a Valsprey-sólymok nagyon nagyok, a szárnyuk fesztávja akkora, mint egy ember magassága. Hogy legyőzzön egyet, a ragadozónak sokkal nagyobbnak kellene lennie, akkorának, mint egy racaa. Mi viszont semmit sem láttunk.

Felkönyököltünk, úgy vártuk, hogy valaki kiemelkedjék a síkságon ásott gödörből, de semmi sem történt. Végül felálltunk, egymásnak vetettük a hátunkat, mindketten lövésre kész íjjal kutattuk át a környéket, hátha látunk valamit. Csak a síkságon járó gyenge szellő suttogását hallottuk.

Odamentünk a lezuhant madárhoz – kicsavarodott fehér folt volt a vörös tájon. Az egyik szárnya eltört, felfelé mutatott, mintha egy második esélyt kérne. Nem vergődött, nem haldoklott – elpusztult, ami nem is volt meglepetés. Amikor azonban közelebbről is megláttuk, észrevettük, hogy valami nincs rendjén vele.

– Hogy a… – bökte ki Jase.

Mindketten a madárra bámultunk.

Halott volt. Egyértelműen, hetek óta.

A szeme helyén csak besüppedt, bőrszerű üreg volt, a bordái átbökték elvékonyodott, papírszerű bőrét. A mellén alig maradt toll. Körülnéztünk, mert az járt a fejünkben, hogy kell valahol lennie egy másik madárnak, de nem volt. Ez hullott le az égből.

Érzékcsalódás?

Furcsa légáramlat hozta ide?

Hiába találgattunk, egyik lehetőség sem volt észszerű.

Jase a bakancsa orrával megpiszkálta az összeszáradt tetemet, hogy felfordítsa. A lábához egy üzenet volt rögzítve. Valóban kiképzett Valsprey volt. Lehajoltam, lehúztam a tokot a lábáról, majd nekiláttam kibontani a zsinórt, amely összefogta. Végül egy kis pergamendarab tekeredett ki a kezemben.

A szavaktól elakadt a lélegzetem.

– Ki írta? – kérdezte Jase.

– Nem tudom.

– Kinek szól?

Az üzenetre meredtem. Hogy lehetséges ez? a lelkem mélyén azonban már tudtam. Az üzenetek néha a maguk módján megtalálják az embereket. A szellemek váratlan pillanatokban szólítanak meg. Ezt nem egy Valsprey-jel küldték. Másféle futár hozta.

Szorosan a tenyerembe fogtam, nem akartam megmutatni Jase-nek.

– Kazi? Mi az?

Nincsenek többé titkok, ezt ígértük.

– Nekünk szól – nyújtottam felé az üzenetet.

Jase elvette, és gondosan, többször elolvasta – legalábbis úgy nézett ki, mert nem vette le róla a szemét. Végül megrázta a fejét; még az ajka is elfehéredett. Pislogott, mintha tisztábban akarna látni, mintha azt akarná, hogy a szavak átrendeződjenek valami mássá, aminek van értelme.

Jase, Kazi, akárki! Gyertek, kérlek!

Samuel meghalt. Az ajtón dörömbölnek.

Muszáj

Az arcán az értetlenséget egy pillanat alatt felváltotta a harag.

– Ez egy trükk – jelentette ki. – Valamiféle beteg trükk. – a tenyerébe gyűrte a papírt, körbefordult, kereste az elkövetőt. – Gyere elő! – süvöltötte, de csak a szél kísérteties sírása felelt.

– Felismered a kézírást? – kérdeztem. Kétségbeesett, sietős macskakaparás volt. Nem tűnt trükknek.

Jase újra a pergamenre nézett.

– Nem vagyok benne biztos. Lehet Jalaine-é. Az arénában vannak sólymok. Az irodaajtó… – Megrázta a fejét, és járkálni kezdett. – Odaküldtem Samuelt dolgozni, amíg a keze meggyógyul. Ő…

Elfintorodott: szinte láttam a homloka mögött száguldó gondolatokat, ám az enyémek ólomnehezek voltak, és mind ugyanarra a következtetésre jutott…

– Samuel nem halt meg – morogta Jase, mintha a gondolataimat olvasná. – Jalaine túlreagálja. Egyszer azt gondolta, meghaltam, amikor leestem egy fáról, és nem kaptam levegőt. Elszaladt a szüleinkhez, és jó nagy pánikot okozott.

Újra körülnézett, fennhangon folytatta.

– Talán Aram írta, vagy valaki, akit nem is ismerünk, aki át akar verni, meggyőzni téged, hogy eressz el. Talán nem kapták meg az üzenetet, hogy hazafelé tartunk, és azt hiszik, hogy még mindig a foglyod vagyok? Vagy lehet, hogy…

Elhallgatott, a válla előreesett; ráhajolt Tigone hátára, mintha anélkül meg sem tudna állni a lábán.

– Samuel nem halt meg – ismételte, ezúttal azonban csak egy szellem hallotta volna.

Elnéztem mellette, oda, ahol a madár hevert, és megláttam a Halált – görnyedt hátal lehajolt, felemelt egy testet a földről. A válla felett visszanézett rám, aztán a sólyommal együtt eltűnt.

Már nem számított, ki írta az üzenetet, hogyan jutott el hozzánk, vagy hogy igaz-e egyáltalán. Mindössze az számított, hogy hazajussunk. Csak a lovak kedvéért álltunk meg a víznél – a számunkra nem volt pihenő, amíg ránk nem borult a sötét. Visszanéztem a hosszú ösvényre, amelyet a homokos földön tapostunk: görbe vonal a vörös tájon. A nap haldokló sugarai összegyűltek a nyomainkban.

Némán gyújtottunk tüzet, gallyakból, botokból, egy kiszáradt bokor ágaiból. Jase dühösen rángatta az egyiket, amely nem volt hajlandó engedni.

– a pokolba! – kiáltotta, és még erősebben rángatta.

– Jase… – Megérintettem a karját. Megállt; zihálva vette a levegőt, az orrcimpái kitágultak, de a szemét nem vette le a száraz bokorról.

– Nem tudom, hogy történhetett – mondta. – Csak hát a keze… – Visszafordult és rám nézett. – Samuel erős volt, éles szemű, de a sérült keze… – Elakadt a szava.

Volt. Samuel volt.

– Minden rendben lesz, Jase. Együtt megoldjuk. – Üresek, semmitmondók voltak a szavaim, de nem tudtam, mi mást tehetnék. Szánalmasan haszontalannak éreztem magam.

Félrepillantott; mély, elszánt lélegzetet vett, majd hátrasöpörte a haját, és kihúzta magát. Láttam, ahogy összeszedi mindazt, ami szétesett benne, mert nem hajlandó elveszni a kétségbeesésben. Kinyitottam a számat, de ő csak megrázta a fejét, és odébb ment. Kivette a holmijai közül a fejszét, és egyetlen dühös csapással leválasztotta az ágat a bokorról.

– Tessék – dobta a legyőzött ágat a tűzre. Szikrák szálltak a levegőbe. Jase visszalépett a bokor csonkjához, és ugyanolyan hevesen kaszabolni kezdte. A zaj tompán szólt az ürességben, minden csattanás a csontjaimban visszhangzott.

– Jase, beszélj hozzám. Kérlek. Engem hibáztatsz, amiért nem voltál ott?

A levegőben állította meg a fejszét, és rám nézett: az arcáról eltűnt a harag.

– Téged? Miről beszélsz? – Leeresztette a fejszét a földre. – Nem a te hibád, Kazi. Ez a mi ügyünk. Ballenger történelem. Mindvégig ezt próbáltam elmondani neked. A mi ajtónk előtt mindig ott a farkas. A történetünk tele van erőszakkal, mindig is így volt, de nem azért, mert mi így akartuk. Most végre itt az igazi esély, hogy véget vessünk neki. Nincs több játszma a hatalomért. Nincs többé feketepiac. Nincs többé adózás egy távoli királynak, aki sosem tesz semmit, hogy javítson Pokoltorka lakóinak életén. Lydia és Nash már máshogy fognak felnőni, mint én. Más lesz az életük, nekik nem kell majd állandóan a hátuk mögé lesni. Nem lesz szükségük strazára, amely mindig követi őket. A történetünk a változás küszöbén áll. Mi fogjuk megváltoztatni, együtt, emlékszel?

Bólintottam, Jase pedig átölelt, a bokorról meg is feledkezett.

Farkas az ajtó előtt. Akaratlanul is Zane jutott az eszembe.

Az én történetem is megváltozik hamarosan.

Hacsak el nem ismételjük a történeteket,

hacsak tovább nem adjuk

atyáról fiúra, anyáról leányra,

egyetlen generáció alatt

örökre elvész a tudás és az igazság.

Jezelia-ének

ÖTÖDIK FEJEZET

JASE

A szél úgy üvöltött a síkságon, mint egy elhagyatott állat. Kazi meg én összebújtunk az alvógyékényen, még a takarót is a fejünkre húztuk, hogy megosszuk egymással a testünk melegét. Álmos lélegzete a mellkasomon párállott.

Engem hibáztatsz?

Tudtam, mire képes a hallgatás, miféle félelmeket és kételyeket teremthet. Alkalmaztam már számítón a rabokon, hagytam, hadd facsarjanak ki a néma percek mindenféle szörnyűséget a képzeletükből. Használtam a kereskedőkkel és a nagykövetekkel szemben is, hogy a magam javára hajlítsam a tárgyalásokat, hadd higgyék, hogy mindjárt felállok, és otthagyom őket. Zane-en is alkalmaztam, hogy kiszedjem belőle Devereux nevét. Kazival szemben sosem akartam bevetni, de elragadtak az érzések. A tagadás minden egyes megtett kilométerrel vesztett az erejéből. Birkóztam a gondolattal, hogy a levél tartalma igaz lehet. Kazi csak a bennem csapdába esett félelem hallgatását hallotta – de hát honnan tudhatta volna? Magam is megtapasztaltam, hogyan törhet meg valakit a csend, amikor az apám nem volt hajlandó szólni hozzám.

Adj neki időt, Jase, mondta akkor Tiago. Nem volt hátsó szándéka. Lesújtotta a gyász.

Tiago szavai semmit sem segítettek nekem.

Apám berontott a főajtón, kiabálva kereste az anyámat. Sylvey halálának híre akkor érte el. Távol volt, elkergette az egyik farmunkra támadó banditákat. Viharból jött, csöpögve, sárosan sietett végig a házon. Megpróbáltam megállítani a lépcsőnél, hogy megmagyarázzam, de félrelökött. Tűnj el innen!

Teltek a következő napok. Mindenki a testvéreimre összpontosított, akik még mindig betegek voltak. Micah meghalt. A többiek felgyógyultak. A félelmek, amelyeket meg akartam osztani apámmal, bennem ragadtak, különösen, miután elloptam Sylvey testét. Apám nem tudhatta, milyen bűntudatot táplált bennem a hallgatása. Tiago azonban megértette. Adj nekik időt, ismételte napokkal később, amikor a ház visszhangzott a szüleim veszekedésétől.

Ha itt lettem volna…

Akkor sem változtathattál volna meg semmit!

De hogyha…

Nem vagy isten, Karsen! Ne csinálj úgy, mintha az lennél! Nincs gyógymódod a lázra, senkinek sincs!

Több gyógyító kellett volna! Több…

Az istenek szerelmére, Karsen! Ami történt, megtörtént! Most az számít, mit teszünk ezután!

A kiáltozásuk hidegebben mart belém, mint a kint tomboló jeges szél. Igaz volt. Apám nem változtathatott volna semmin. De én? Én változtathattam volna Samuel sorsán? Nem kellett volna az arénába helyeznem, de azt gondoltam, az aréna irodája biztonságos. Jól felfegyverzett őrök álltak mindenhol, mert sok pénz cserélt itt gazdát. Ki támadta meg? Vagy valahol máshol történt? Egy dühös kereskedő tette egy hátsó utcában? Vagy egy elhagyott ösvény mellett várta egy titkos csapat, mint amilyen Fertigé volt? Hol volt a strazája?

– Ébren vagy – suttogta az álomittas Kazi.

– Sss – susogtam neki. – Aludj vissza.

– Mi jár a fejedben?

Szorosabban öleltem magamhoz.

– Az, hogy mennyire szeretlek.

– Akkor örülök, hogy ébren vagy. Mondd el még egyszer, Jase. Mondd el a rejtvényt…

Motyogott még néhány értelmetlen szót, aztán az arcát a vállamra fektetve visszaaludt. Csókot nyomtam a feje búbjára. A lélegzetem, a vérem, a nyugalmam.

A dombság lábánál voltunk, a nap melegítette az arcomat. Feléledt bennem a remény, mintha visszatértünk volna az útra, a régi életbe, és a vérszínű, meddő földre nem hullanának halott madarak. Észszerű világba tértünk vissza, amelyet jól értettem. Mindazonáltal elővigyázatosságból más útvonalat választottunk, hátulról, a Greyson-alagúton át közelítettük meg Tor Őrhelyét. Így hosszabb volt, de ha az egyik liga bajt kever, alighanem a városban vannak, minket pedig nem kísért straza.

Kazi hirtelen, halkan levegőért kapott.

– Mi az? – kérdeztem, a tekintetem végigszaladt a tájon.

Csodálkozó mosoly ült ki az arcára.

– Csak most jöttem rá, hogy nem Pokoltorka lesz az egyetlen város az új királyságban. Van még egy.

Tor Őrhelyének minden hegyét, völgyét, víznyelőjét ismertem.

– Nem – feleltem. – Pokoltorka az egyetlen város. Nincs másik.

– De, a település.

A felismerés szinte fejbe vágott. Még nem volt igazi város, de az új, általam megszabott határokon belül esett. Aggodalmasan füttyentettem.

– Mit fog szólni Caemus?

– Szerintem nem lesz gondja vele. Sőt, tetszeni fog neki. Másfelől viszont lehet, hogy Kerry megint megcélozza a térdedet, ha megtudja, hogy te lettél az új uralkodója.

– Majd a magas szárú csizmámat veszem fel a legközelebbi látogatásra. És mi lesz a királynőddel?

– Ő hálás azért, amit tettél, Jase. Ezt már tudod.

Valóban tudtam. Amikor vele és a királlyal vacsoráztunk, újra hangot is adott neki.

– De az még azelőtt volt, hogy megtudta volna, hogy a települése az uralmam alá kerül. Nem akarok semmi komplikációt, ami kockára tenné…

– Névre lesz szüksége. Van ötleted?

– Ezt talán a legjobb lesz Caemusra hagyni.

– Igaz. – De azért felvetett jó pár nevet; a fejét oldalra hajtotta, úgy ízlelgette a hangzásukat. Az álmai éppolyan színesek voltak, mint az enyémek.

HATODIK FEJEZET

KAZI

A fák lombján már csak nyomokban látszott az ősz; a maradék néhány levél remegett, mintha búcsút intene. A tél türelmetlen volt, máris dérrel takarta be a hajnalokat. Azon gondolkodtam, milyen lehet Tor Őrhelye télen. A sötét tornyok bizonyára gyönyörűek a fehér, havas tájon.

Ma megérkezünk. Jase szerint éppen napszállta előtt, de még a leereszkedő sötét sem állította meg. Kihúzta magát a nyergében, ahogy feltárult előttünk az új táj, várakozón figyelte a láthatárt, mintha azt várná, mikor pillant meg egy ismerőst, a bőre bizsergett az otthona közelségétől. Ma éjjel Tor Őrhelyén, ágyban alszunk. A családi asztalnál vacsorázunk. Az új életünk megkezdődik.

A bennem ébredő vágyódás meglepetésként ért. Talán Jase megingathatatlan hite, hogy ez csak a kezdet, bennem is gyökeret vert. Én is vártam a jövendőt, azonban ideges félelem is vibrált bennem. Valahogy be kell illeszkednem egy szoros családi közösségbe, amelyet a történelem és a tradíciók fognak össze. És más miatt is aggodalmaskodtunk.

Hamarosan választ kapunk, ígérte Jase, mert mindkettőnket rágott a bizonytalanság. Mindketten kétségbeesetten szerettük volna tudni, mit jelentett a levél, és mi történt valójában Samuellel, de az én gyomrom Zane gondolatára is görcsbe ugrott. Nem tőle féltem, legalábbis nem attól, hogy mit tehet velem. Natiya és Eben megtanították minden módját az ölésnek, akár fegyver nélkül is. Sokkal jobb kiképzést kaptam, mint Zane. Attól azonban féltem, amit hallhatok tőle.

Rettegtem akkor este is, amikor az anyámról kérdeztem. Egy pillanat alatt újra gyerekké váltam, a csontjaim elolvadtak, rám tört az éveken át elnyomott bizonytalanság. És most, ha szembenézek Zane-nel, ezzel a pillanattal is újra szembe kell néznem. A félelem egy új kérdést szült. Lehetnek a válaszok rosszabbak, mint a tudatlanság?

Csak öld meg, Kazi, mondtam magamnak. Mindig is ezt tervezted. Öld meg, és legyen ezzel vége. Nincs szükséged válaszokra. Ha már ilyen sokáig együtt éltem a kétségeimmel, élhetek velük akár örökké is. Csak az igazságtétel érdekelt. A válaszok semmin sem változtatnak. Az anyám eltűnt.

Hogy lehetsz benne biztos, hogy meghalt?

Jase kérdése törékeny volt, mint a vörösbegytojás a tenyerén. Úgy tartotta felém, mintha a héja máris megrepedt volna. Persze, nem lehettem biztos benne, hogy anyám meghalt. Valójában nem. Nem láttam a holttestét, de volt egy álmom, amelyet az utam során valamikor meggyőződéssé formáltam – olyan kirakósdarabbá, amely beleillett az életembe.

Nagyon sokáig biztosra vettem, hogy idővel visszatalál hozzám, vagy ha csak egy kicsit nagyobb erővel keresem, én fogok ráakadni. És aztán, egy kemény télen, amikor máris sok vendai halt meg, összekuporodva reszkettem a kunyhómban, elkékülve a hidegtől, arra gondolva, hogy én leszek a következő, meghallottam egy hangot.

Ssssss.

Csak a szél volt az, gondoltam.

Kazi.

Csak a gyomrom korgása.

Ssssssss.

Már a csontomig átfagytam, mégis kiszaladtam, kétségbeesetten kerestem, mert nem akartam egyedül lenni. A kavargó hópelyhek apró pengékként vágtak, a hókupacokban megdermedt a lábam, a szél karmolta az arcomat. Végül valami kíváncsi nyugalom szállt meg. A különös fehérségben, amely Venda utcáit felismerhetetlenné tette, észrevettem valamit.

Csak fagyos álom volt? Éhség teremtette látomás? Már akkor sem tűnt valóságosnak. Hogyan magyarázhatnék el Jase-nek valamit, amit magam sem értettem? Az anyámat láttam, hosszú, hollófekete haja laza fonatban hullott a hátára, a fejét friss zöld indákból font korona ékesítette, mint amilyeneket nekem készített a szent napokon. Tavasz volt a kemény tél közepén. Megfordult, meleg, borostyánszín szeme rám talált, és mintha egy néma üzenetet igyekezett volna küldeni. Kazi, drágám, chiadrah-m… aztán újra elfordult, és elsétált, most azonban még valaki vele tartott. Ő is rám pillantott. A halál volt az. Anyám belekarolt, és eltűnt… a halál azonban egy pillanattal tovább maradt. Végigmért, végül figyelmeztetőn toppantott – én pedig visszarohantam a kunyhóba.

Talán azt láttad, amire szükséged volt a továbblépéshez? – vetette fel Jase.

Azóta számtalanszor megfontoltam a lehetőséget. Csak egy kislány kétségbeesett magánya engedte el végre a reményt? Az anyám már hónapok, évek óta távolodott tőlem, és ahogy az emlékek fakultak, úgy növekedett a bűntudatom. A bűntudat pedig újfent keresésre sarkallt.

Talán akkor éjjel üzenetet küldött, hogy ne várjak a visszatérésére. Ne is keressem tovább.

Csak éppen egy idő után valaki mást kezdtem keresni.

Így vagy úgy, de nem bírtam teljesen elengedni.

Azóta sokszor láttam a halált, és egyszer sem álmomban. Talán mindig is ott volt, de annyira elfoglalt a túlélés, hogy észre se vettem. Vagy talán, ha egyszer kinyílik egy sötét ajtó, azt nem lehet többé bezárni. Most váratlan pillanatokban ütötte meg a fülemet a szellemek figyelmeztető suttogása, a halál pedig örömmel játszadozott velem, hajtott előre. Olyanná vált a számomra, mint egy negyedesúr, akit eltökélten le akartam győzni – a tét pedig az életem volt.

– Almák! – kiáltotta Jase hirtelen, és már vezette is Tigone-t a fa ágai alá. Sorra tépte le az érett, piros gyümölcsöket, néhányat a lovak elé hajított, a többit a köpenye redői közé gyűjtötte, aztán leszállt a nyeregből. Beleharapott egybe, felszürcsölte az édes levet, aztán vállat vont. – Én láttam meg őket először, de meggyőzhetsz, hogy adjak neked is.

Lenéztem rá a magas lóról.

– Gondolom, megkéred az árát.

– Mindennek ára van – vigyorgott.

– Hát persze – néztem az égre, aztán lecsúsztam a nyeregből, és felé lépdeltem. – De még egy nagykövet számára is?

– Most csak egy alma kell, aztán, mire észbe kapok, már egy külön iroda.

– Egyetlen iroda, egy nagykövetnek? – fintorogtam. – Na nem. Én már kinéztem magamnak az egyik nagy lakosztályt az arénában. A legfelső szinten.

– Attól tartok, azok elég drágák. – A derekam köré fonta a karját, adott egy harapást az almájából, majd megcsókolt. Az édes lé megnedvesítette az ajkunkat.

– Nos, Patrei, nekem mi az ára?

Felvonta a szemöldökét.

– Azt hiszem, jobb lesz, ha megmutatom.

Újra csókolóztunk, a szóváltás még ott volt köztünk, ahogy a földre húzott. Tudtam, a könnyedség, a játék, a nevetés az ő ajándéka a számomra; ígéret, hogy akármilyen közel érünk Tor Őrhelyéhez, és akármilyen kihívások várnak is ott ránk, akármilyen kifogásokat emel a családja, nem fogjuk elveszíteni ennek a néhány hétnek tökéletes szépségét. Közöttünk semmi sem fog változni. Nem kellett újra kimondania a szavakat, éreztem őket minden csókban. Ez csak a kezdet volt.

Mintha Mije megérezte volna, hogy közel értünk. Nógatás nélkül gyorsabban kezdett ügetni, nagyon várta már a pihenést, és a friss, édes szénát, amelyben a Ballenger-istállók mindig bővelkedtek. Jase-nek igaza volt az időzítést illetően. Az ég lilára csíkozódott, és az alkony egyre sötétebben vett körül minket, miközben a Greyson-alagút hátsó bejárata felé haladtunk. Felettünk zizegő fekete felhőként áramlott az éjszakai vadászatra kirepülő denevérek raja.

Jase rám nézett; az alkonyi ég alatt barna szemébe lágy fény költözött.

– Maradj szorosan mellettem – mondta. – Nem szeretném, ha Priya rád támadna. Ha még nem vetted volna észre, heves a vérmérséklete.

– Priyának? Heves? Az kizárt – feleltem gúnyolódva. – Sosem jöttem volna rá.

Tudtam volna kezelni Priyát, de igazán nem akartam. Azt szerettem volna, ha a visszaérkezésünk Tor Őrhelyére olyan eseménytelenül zajlik le, amennyire lehet, és nem akartam még inkább magam ellen fordítani a családot.

– Mire átérünk az alagúton, a házban már alighanem tudni fogják. Nem lennék meglepve, ha az egész család a bejáratnál várna ránk.

Panaszosan mondta, de pontosan tudtam, mit remél. Az egész család, beleértve Samuelt is. Abban bízik, hogy ha a levelet valóban Jalaine írta, akkor is csak hirtelen riadalmában tette, pánikban, és nem volt mögötte igazság. Én is ebben reménykedtem, bár a gondolatra, hogy alig néhány perc múlva szembekerülök Jase teljes családjával a bejárati lépcsőn, elakadt a lélegzetem. Tudtam, hogy túl kell esnem rajta; kezelnem kell a haragjukat, és tovább kell lépnem. Tervünk volt, és ők is a részét képezték.

Végre megkerültük az utolsó facsoportot is, és kiértünk a nyílt részre, amely a Greyson-alagúthoz vezetett. Tor Őrhelyének sziluettje magasan kirajzolódott előttünk az égen.

Valami azonban nem volt vele rendjén. Nagyon nem.

Jase megrántotta Tigone szárát, és csak bámult. Én is megálltam, próbáltam felfogni, amit látok.

A sziluett megváltozott. Értelmezhetetlenné vált.

A Folyókanyar és a Rae-ház tornya között lyuk tátongott, mintha egy éhes szörny harapta volna ki. A főépület magas, fekete csúcsa hiányzott – és ahogy a szemem hozzászokott a döbbenethez, megláttam, hogy más is hiányzik.

A fal.

Az elülső erődfalon, Tor Őrhelyének bejáratához közel, a méteresnél is vastagabb kőfalon most óriási rés tátongott; a hegyoldalon kupacokban állt a törmelék. Az őrtornyok is eltűntek.

– Ez nem lehet… – Jase torkára fagyott a szó. Egy hitetlen pillanat múlva azonban meglódult a pusztítás felé.

– Jase, állj! – kiáltottam. – Lehet, hogy nem…

Hangos zizzenés hallatszott, aztán még egy, és még egy. Nyilak. Egy helyben megfordultam, hogy lássam, honnan lőnek.

Jase is meghallotta; megfékezte Tigone-t, és már meg is akart fordulni, amikor az egyik nyíl a combjába talált. Fájdalmas fintorral továbbfordult, akkor azonban egy másik nyíl döfte át a vállát. Jase hátrarándult. Tigone felágaskodott.

Még mindig nem láttam, honnan jönnek a nyilak. Úgy tűnt, mindenhonnan. Jase felé rúgtattam.

– Baricha! – kiáltottam Tigone-nak. – Baricha! – A parancsot hallva vágtába kellett volna csapnia, de a nyilak egyre surrogtak körülötte, és Tigone újra felágaskodott, nem tudva, merre forduljon.

Jase ugyanazt a parancsot kiabálta felém.

– Fuss, Kazi! Fuss!

A következő nyíl a mellkasán találta el; egy másodperc se kellett, két másik fúródott az oldalába. Előregörnyedt.

– Jase! – sikoltottam, amikor odaértem hozzá.

Engem egy nyíl sem talált el. Csak a Patreire céloztak. Ködös tekintete az enyémbe akadt.

– Menj, tűnj el innen! – parancsolta még, aztán Tigone nyakára borult.

Sötét köpenyes alakok bukkantak fel egyszerre minden irányból. Kacagó hiénákként vettek körbe minket, egymásnak kiabálták az utasításokat. Kapd el! Fél kézzel előrántottam a késemet, a másikkal a kardomat, és leugrottam Mije hátáról, de közben már oda is csaptam, és levágtam az első köpenyest, aki megkísérelte lerántani Jase-t a lováról. Visszapördülve lefejeztem a hátulról rám támadót, és újra kiáltottam, ezúttal Mijének.

– Baricha! – A lovam hallgatott a szóra, és elvágtatott az erdő felé. Jase élettelenül hevert Tigone nyakán. A földön átfordulva kerültem el a harmadik támadó meglendített kardját, közben késsel metszettem el a térdinait, és amikor előrezuhant, felnyársaltam a bordái között. Félrelöktem a testét, kardlappal rácsaptam Tigone farára, és újra ráüvöltöttem: – Baricha! – Fohászkodtam, hogy kövesse Mijét, mielőtt a többi, közeledő támadó körülvehette és leránthatta volna Jase-t.

Bevált. Tigone átvágtatott a köpenyes alakok között, hármat le is döntött a lábáról. Azonban csaknem ugyanabban a pillanatban engem valaki elkapott hátulról, és csuklyát dobott a fejemre. A világ elfeketedett. A fegyvereimet kicsavarták a kezemből, de tovább küzdöttem; amikor a bakancsom eltalálta valaki koponyáját, érett dinnye reccsenéséhez hasonló hangot hallottam. Kirántottam a bakancsom szárában elrejtett kis pengét, és a vállam felett hátraszúrtam, a torkomat szorongató alak arcába. Sikoly metszett a levegőbe, és a kar eleresztett, de amikor felnyúltam, hogy lerántsam a csuklyát, egy ököl csapódott a hasamba. Az éles fájdalomtól meggörnyedtem. A földre löktek, valaki a hátamba térdepelt, úgy szorított le a köves talajra.

A hangok újra kerepelni kezdtek. Hányan voltak? Elrejtőztek, úgy vártak minket. Rajtaütés volt. Tudták, hogy jövünk. Ki tudta még Gunneren kívül, hogy Jase hazaindult?

– Maradj lent, szuka!

– Menj utána!

– Megölte Iersaugot!

– Arra! Indulj!

– A pokolba ezzel!

– Nem jut messzire!

– Maradj a nővel, én a Patrei után megyek!

– Nézzetek körül, vannak-e mások is!

Hallottam a távolodó patadobogást, amikor valaki Jase után indult. Vergődni kezdtem az engem leszorító súly alatt. Fuss, Mije, mélyre az erdőbe, a sötétbe. Kérlek, az istenek szerelmére, fuss. Ne állj meg! Nem veszíthetem el őt.

Szédültem, rám tört a hányinger. Hátracsavarták a karomat, a csuklómat és bokámat zsineggel kötötték össze. Meleg és nedves volt a föld alattam. Ismerős szagot éreztem, a vér sós aromáját. Az enyém?

Csak ekkor jöttem rá, hogy az ökölben, amely gyomron ütött, kés is volt. És éppen mielőtt a káosz elfakult és sötétbe veszett volna, rájöttem még valamire.

Felismertem az egyik hangot.

Paxtoné volt.

HETEDIK FEJEZET

JASE

Homályosan úszott el a szemem előtt a kép. Szédültem, vagy talán Tigone még mindig körbeforgott rémületében. Villanásokat láttam – Kazi verekedett, Mije elvágtatott, a távoli erődfal, sűrű erdők… imbolygott velem a világ. És aztán már semmit sem láttam.

Így?

Így lesz vége?

Talán már vége is van. De a kezem… az ujjaim… valamit szorítottak. Kazi? Hol vagy?

Fájtak az ujjaim. A karom lángolt. Tarts ki, Jase. Valamit markoltam. Tigone sörényét? A szárat? Még erősebben megszorítottam.

– Kazi… – Nem kaptam levegőt. A mellkasom…

Minden kihűlt, megdermedt. Az ujjaim elernyedtek. A ló, a nyereg, a levegő, minden eltűnt. Lezuhantam, a földre estem; a mellkasomba talált nyílvessző mélyebbre fúródott a testembe. Tüzes kín követte. Ismét lángolt az egész testem; gurgulázón, nehezen vettem a levegőt. Haldokló állatéhoz hasonló üvöltés tört fel a torkomból. Patadobogást hallottam, közeledő ló zaját, emberi lépteket, levelek zörgését. Közel voltak. Megpróbáltam oldalra fordulni, elmászni; penészes avart kapartak az ujjaim. Nem kaptam levegőt. Vért köhögtem fel, sós íze megtöltötte a számat. Így. Így lesz vége.

Fuss, Kazi. Fuss a…

Kazi…

A télikert… kérlek…

Szeret…

A sárkány feléled majd,

ezer arcot vesz fel,

becsapja az elnyomottakat, összegyűjti a gonoszokat,

istenként, megállíthatatlanul csap le.

Venda-ének

NYOLCADIK FEJEZET

KAZI

– Így csináld, Kazi. Ide tedd a kezed.

Érzem az ujjait a kezemben, a melegét a hidegben. Jase táncolni tanít, úgy, ahogy azt a Ballengerek járják. Az arca ragyog, miközben pörögve körbeforgunk egy üres, omladozó bálteremben, ahol annak idején ősi királyok és királynők tartottak udvart a kontinens leghatalmasabb emberei társaságában. És ma éjjel újra így van. A lábunk mintha nem is érné a padlót, és a szellemek mind minket figyelnek, azt kívánják, hogy a táncunk sose érjen véget; előrehajolnak, ahogy szoktak, vágyódnak, emlékeznek.

– Hallod, Jase? Nekünk tapsolnak.

Felnéz az üres erkélyekre, és mosolyog, mintha láthatná és hallhatná őket.

– Neked tapsolnak.

Ha megtanulom a lépéseket, vajon jó benyomást teszek a családjára? Elég kifinomult vagyok? Elég kecses? Elég? Mert bizony jó benyomást akartam tenni. Kétségbeesetten szerettem volna megmutatni, hogy képes vagyok másra is, nem csak a Patrei elrablására.

Megmutatni, hogy képes vagyok egy család részévé válni.

Jase megforgat, felemel, a kezem alatt megfeszülnek a vállizmai. A karjai között ereszt le, amíg az ajkunk össze nem ér. Az elképzelt zene a bőrünkön lüktet, a közönség halkan mormol, Jase cipősarkának koppanásai nyomatékosítják az ígéreteinket, megtámadhatatlanul, mindent túlélőn…

Egy csattanás riasztott fel. Ajtó vágódott falnak. A bálterem, ahol táncoltunk, semmivé lett. Újra kicsiny, sötét cellámban voltam, az álmomat elfújta a huzat, a karjaim között csak a hideg táncolt. Nehéz léptek koppantak a cellám ajtaja előtti folyosó kövein. Megpróbáltam ezekhez mérve számolni a napokat – rendszeresen érkeztek, mint a kísértő napfény, mégsem voltam biztos benne, mennyi idő telt el. Egyes napok rosszabbak voltak a többinél, amikor a delírium legyűrt, egészen a lelkemig hatolt. Küzdöttem ellene. Néha Jase rántott vissza a szakadék széléről, a hangja áthatolt a sötétségen. Ússz az árral. Csak még egy kicsit messzebb. Ne állj meg. Meg tudod csinálni.

Öt nap telt el? Tíz? Talán sokkal több. Az egyik sötét nap a másikba olvadt, nem volt végük, sem elejük. A lépések zaja egyre erősödött. Nemsokára meghallom majd a halk koppanást, aztán a patkányok rohanásának neszét, ahogy a száraz zsemlét bedobják az ajtó tetején lévő apró nyíláson. Igyekeznem kellett, hogy megkaparintsam a patkányok előtt. Mást nem is kaptam – csak napi egy zsemlét. Különös módon életben akartak tartani, azonban legyengülve.

Féltek tőlem.

Hármójukat megöltem; ennyit biztosan tudtam. Talán még egyet, miután fogságba estem. Natiya, Eben, Kaden és Griz leckéi a támadás zavaros pillanatában második természetemként jöttek elő, és a kétségbeesett akarat, hogy megmentsem Jase-t, forró tűzként égetett. Minden idegszálam egyetlen célért feszült meg. Az ő megmentésén kívül semmi sem számított. Sikerült? Elszabadult? Nem vallhatok újra kudarcot. Most nem.

Hol vagy, Jase?

Azt mondtam magamnak, hogy bejutott az erdő menedékébe. Sok mindent mondtam magamnak, mindennap kitaláltam valami lélekemelő lehetőséget, miközben a félelem és a logika hideg kézzel rázott. Öt nyíl. Az egyik a mellkasába. A túlélési esélye…

Azt mondtam magamnak, hogy Jase-t száz nyíl sem állíthatná meg, még akkor sem, ha a szívébe talál. Hogy eljutott valakihez, aki segített neki. Minden erőmmel belekapaszkodtam ebbe a gondolatba, mintha ennél fogva lógnék egy szikla széléről. De ki segíthetett volna neki? Hova mehetett? A támadóink áttörték Tor Őrhelyének falát?

Még mindig a saját torkomban éreztem a becsapódó nyilak puffanását; az acél újra és újra a húsába, csontjába mart. Mindenfelé folyt a vér. Egy ismerős hang – a sajátom – súgta a fülembe újra az egész életemben kísértő, kegyetlen gondolatokat: az emberek néha eltűnnek az életünkből, és sosem látjuk őket többé.

Nem! – ellenkeztem saját magammal, és talpra vergődtem. Lelöktem a vizeshordó fedelét, kimertem egy kortynyit a kezemmel. Földes, érett íze volt, mintha korábban cidert tároltak volna benne. Nem töltötték újra, mióta engem idevetettek. Talán ha a víz elfogy, én is elfogyok.

Nekidőltem a falnak, és lesiklottam a földre. Már ez a kis erőfeszítés is kifullasztott. Elfertőződött sebem lüktetett, a homlokom égett, mégis rázott a hideg. Nem tudtam valami sokat a sebekről, és ez az eddigi életemen végigtekintve csak most lepett meg igazán. Még a Reux Lau-i börtönben töltött két hónapom alatt sem sebesültem meg. Vajon az anyám ezt kívánta egy szerencsebambusztól? Újra és újra, hogy megvédelmezzen? Talán mostanra fogytak el a kívánságok. Chiadrah. Ő érkezik? Anyám lépteit hallom közeledni?

Megtöröltem izzadó homlokomat. Nem, Kazi, az nem most volt. Most egy cellában vagy, Jase pedig…

A hangok kívülről jöttek. A fogvatartóm elhúzta a kémlelőnyílás ajtaját, de a zsemle koppanását egy másik hang is követte. Egy határozott csattanás. Valami nehéz esett a földre. Mélyet lélegeztem, megacéloztam magam, aztán négykézláb az ajtó felé kezdtem mászni; a bokáimra erősített láncok csörögtek. A kezemet a sebemre nyomtam; ragacsos váladék szivárgott az ujjaim között.

– Gyávák! – sikoltottam, és ököllel vágtam az ajtóra, mielőtt a lépések eltávolodtak volna. Mindennapos válaszom bizonyította, hogy még nem vagyok halott, sem túl gyenge. Hogy mindet megölöm. Mindet. Paxtonnal kezdem.

A dühkitörés azonban több erőmet emésztette fel, mint amit megengedhettem magamnak. A fájdalomtól szédelegve nekiestem az ajtónak, aztán a padlóra zuhantam. Még egy napot, Kazi. Bírj ki még egy napot.

Hogyan lophatnám el a börtönőröm kulcsait, ha sosem nyitja ki az ajtót? Hogy tehetnék bármit is, ha percről percre gyengülök? Jase, hol vagy? Tudnom kell. Talán már csak a tudás hiánya tartott életben. Még mindig szüksége lehetett rám. Vagyis ennem kellett.

Kinyúltam, kitapogattam a zsemlét, és megmarkoltam. Sokkal tovább ki tudom húzni napi egy zsemlén, mint gondolnák. Ameddig csak kell. A gyomrom már ismerte az ürességet, sokéves tapasztalat állt mögöttem. Az ingembe süllyesztettem a zsemlét, és tapogatni kezdtem a második csattanás forrása után. Vagy csak képzeltem? Ezen az ördögi helyen állandóan kísértettek az álmok és tévképzetek.

Az ujjaim valami puhába akadtak. Felkaptam, körbetapogattam. Csomóra kötött ruhaanyag. Zsebkendő? Megszorítottam; valami puha volt benne. Megszimatoltam, édes volt. Étel? Cukros finomság? Vagy becsapás az egész? Kibogoztam a kendőt, és az ujjamat a sűrű, ragadós pasztába dugtam, aztán a nyelvemhez érintettem. Méz volt… apró levelekkel? Nem étel. Gyógyszer. Párakötés a fertőzött sebre.

Az egyikük gyógyszert ad nekem?

Talán az ajtó másik oldalán legalább egyvalaki azt akarta, hogy éljek. Valaki, aki szintén félt.

Másnap újabb kötés érkezett, és utána is, újra meg újra. Volt, amelyiket meg is ettem; gondoltam, ártani nem árt, de talán használ. A gennyedzés megállt, a lázam csökkent, a gondolataim kitisztultak. A seb is zsugorodni kezdett, a szélein lassan összeforrott a bőr. Mindennap kaptam egy ráadás zsemlét is, a közepében eldugott sajttal. Éhesen felfaltam, de még mindig gyenge voltam a hosszas leláncolástól és éhezéstől. És a sötéttől. A teljes, lélekölő sötéttől. Beszivárgott a csontjaimba is, mint valami dermesztő folyadék.

A jótevőm nem fedte fel magát, de mindennap éreztem a félelmét az ajtón át. Rettegett, hogy kikiáltok, hogy felfedem. Éreztem azt is, hogy nagy kockázatot vállal értem. Ki csempész be gyógyszert és ráadás ételt? Ki akarja, hogy életben maradjak?

Meghallottam a mindennapos zajokat, amelyek az étel közeledtét jelezték; léptek jöttek. Az ajtó közelébe térdeltem, hogy felkapjam a zsemlét és a gyógyszert, amikor észrevettem, hogy a hangok mások, mint korábban. Hangosabb léptek jöttek, több láb közeledett. Végül az ajtó is kitárult. Felkaptam a kezem, hogy védjem a szememet a vakító világosságtól. Hunyorogva pislogtam, próbáltam alkalmazkodni a fényhez, amelyet napok, talán hetek óta nem láttam. Végre ki tudtam venni, hogy az ajtó előtt egy egész csoportnyi, állig felfegyverzett őr áll.

– Felkelj! – utasított az egyik. – Megyünk sétál.

– Ha te túl gyenge, mi visz.

– Hajtól húzva!

– Saját döntés.

Végignéztem a fél tucat őrön; egyenruhás katonák voltak, mind magas, izmos, kopaszra borotvált. Akárha nem is húsból-vérből lettek volna, hanem óriási fák törzséből faragták volna ki őket. Három még a többiek fölé is magasodott egy fejjel. Volt bennük valami természetellenes. A bőrük feszült rajtuk, a szemük fénytelen volt, mint a kopott óntányérok. Katonák? Ismeretlen, erős akcentussal beszélték a jégföldi nyelvet.

Grimaszolva, az oldalamat fogva tápászkodtam fel a földről. Erőt kényszerítettem a gyengeségtől remegő izmokba, csontokba. A falba kapaszkodva nyertem vissza az egyensúlyomat.

– Megyek.

KILENCEDIK FEJEZET

KAZI

Plink. Plink. Plink.

A lánc rángatózva csúszott mögöttem a köveken, egyhangú zenéje betöltötte a komor levegőt. Az őrök maguk előtt tereltek; mezítláb mentem a nyirkos, hideg köveken. A hosszú, dohos járatokból, amelyeken áthaladtunk, nem jöttem rá, hol vagyunk.

– Egek, de bűzlik – jegyezte meg az egyik őr mögöttem.

Helyes, gondoltam. Szippants belőle egy jó mélyet, seggfej. Lehet, hogy az lesz az utolsó lélegzeted.

Összeborzoltam a hajam, hátha ettől felerősödik a rothadó cellaszag. Azonnal hátba vágtak egy alabárddal, és előreestem, összegörnyedve, hogy védjem a hasamat.

– Semmi hirtelen mozdulat! – kiáltott az őr. – Kezeket lent, oldalt!

Egy társa kigúnyolta.

– Nem látod, hogy járni se bír?

– És feleakkora, mint te! – nevetett egy harmadik.

– Rahtan. Azokban nem lehet bízni.

Mély lélegzetet vettem, és összeszedtem, mit tudtam meg eddig. Idegesek. Érzékeny az orruk. Nem bíznak a rahtanokban, tehát nem teljesen ostobák. De az alkatuk akkor is fatörzsszerű. Nem voltam benne biztos, hogy bármelyik trükkömmel le tudnám őket győzni.

A falba kapaszkodva, a kimerültségtől remegve álltam újra talpra. Kivert a víz. Megfordultam, egymás után végigmértem őket. Minthogy biztosra vettem, hogy senki sem fog bemutatni minket egymásnak, igyekeztem eszembe vésni a megkülönböztető jegyeiket. Törött orr, elfeketült fogak, mélyedés a homlokon, rövid nyak, szőrös ujjpercek, heg a szem helyén. Azt is megjegyeztem, mi lóg az oldalukon: a szokásos fegyvereken kívül akadt néhány egyedi, alighanem a területükre jellemző darab. Ezt a területet azonban nem ismertem. Ezek a katonák nem Jégföldről jöttek.

Az övükön nem lógott kulcs, legalábbis látható helyen nem, azonban Kurtanyak derekára erősítve egy, a láncaim letörésére is alkalmas fejszét vettem észre. Melyikük lőtte meg Jase-t? Talán mindegyikük… de aztán eszembe jutott, hogy mégsem, hiszen akik legyűrtek, azoknak nem volt akcentusuk. És a férfi, akinek a fejét levágtam, sűrű, ősz hajat és szakállt viselt. Ezek nem ugyanazok voltak, akik megszúrtak, de attól még biztos, hogy kapcsolatban állnak. Tulajdonképpen hány banditával van dolgom? És mit akarnak?

– Bocsánatot kérek a bűzért – szólaltam meg, hátha ezzel megoldom dacos nyelvüket. – Azt hiszem, elmulasztottam a reggeli fürdőt, és hát, nagyon hosszú napom volt. Eltartott vagy két hétig?

Töröttorr, a legkisebb, elvigyorodott, Gödrösfej azonban csak rám meredt.

– A nevem Kazi. Micsoda öröm, hogy találkozunk! Nektek is van nevetek?

Nem tetszett nekik a próbálkozás.

– Kussolsz! – csattant fel Szuvasfog. Kénytelen voltam beérni a sebtében kiosztott nevekkel.

– Indulj – parancsolta Kurtanyak. – A tábornok már várja a kihallgatást. De előbb fürdés. Ő sem akarja a bűzöd szívni.

Ez az akcentus! Végre rájöttem, honnan ismerős. Fertig bandájában két rabló ugyanígy kiáltott oda egymásnak, mint ezek a katonák. De hova valósiak? És ki az a tábornok? Aki megtámadta Tor Őrhelyét?

Elértünk egy fürdőhelyiséghez. Félszemű a mellénye mély zsebéből előhalászta a kulcsot, amely a lábaimra erősített láncokat nyitotta, aztán belökött, és utánam szólt, hogy siessek, öt percem van, és jobban teszem, ha rózsaillatúan jövök ki. Szuvasfog röhögött, mintha ez lehetetlenség lett volna. Félszemű nem nevetett. Neki arcizma sem rezdült.

A falakon alabástrom fáklyatartókból áradt a pislogó fény. A helyiség más volt, mint amire számítottam. Szappan? Puha törülközők? Kis ülőkére tett, szépen összehajtott, tiszta ruhák? Nagy rézkád, tele gőzölgő vízzel? Egy pár cipő? Ez megvesztegetés? Ki ez az érzékeny orrú tábornok? Még talán úgy is érezhettem volna magam, mint akinek éppen udvarolnak, ha nincs a seb a hasamon és az őrök karéja odakint. Sokkal valószínűbb, hogy előkészítettek valamire, és nem hittem, hogy jó dologra.