Bella Black

Vérbeli Nyomozók

VI.

A múlt árnyai

Áron & Eszter

Jelen könyvet, illetve annak részeit a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában, vagy eszközzel – elektronikus, vagy más módon közölni!

Copyright © Bella Black

All right reserved!

Minden jog fenntartva!

Elérhetőség:

agendakiado@gmail.com

https://www.agendakiado.com

ISBN EPUB: 978-963-634-028-5

Ágenda Kiadó

Debrecen

2023

Ⅰ. Fejezet

Viktort az apja kész tények elé állította, amikor határozatlan időre kellett Manhattanbe utaznia, hogy részt vegyen egy fedett nyomozásban. Eközben Eszter maradt, és éppen egy homoszexuális férfiak ellen irányuló gyűlölet bűntényt próbált felderíteni. A gyilkos egy nő volt, akinek a párja megcsalta a legjobb barátjával. Ez szolgált indítékul a gyilkosságokhoz. A rajtaütés nem sikerült, Robi és Eszter megsérült.

Miután Eszter nem reagált Viktor üzeneteire, a férfi riasztotta a volt főnökét, és akcióba lendültek, amely során egy régi bandát kapcsoltak le. Azt, amelyikbe még évekkel ezelőtt épült be, és az álcája szerint ez idő alatt börtönben volt. Sietett vissza Eszterhez, tudta, hogy ha nem jelentkezik, akkor óriási lehet a baj.

Amint leszállt a repülőről Budapesten, taxiba ugrott és hazament. Sehol sem találta Esztert, a fürdőben csak a mosógép villogott, ami nem indult el, mert nem volt teljesen becsukva az ajtó. Leguggolt megigazítani, és látta, hogy a nő törölközője van benne, ami csupa vér. Azonnal a kórházba indult, útközben felhívta Andit, és Csabával a kórház előtt várták.

– Hol van? Mi történt? – kérdezte Viktor, a pánik megtörte.

– Elvetélt. Nagyjából három-négy hetes lehetett – tájékoztatta Andi szomorúan.

– De mi… – rázta meg a fejét értetlenül. – Hogy van?

– Rengeteg vért vesztett, most azt is kap – magyarázta Andi, miközben besiettek a kórházba. – Hol ébren van, hol elalszik, ez a vérveszteség miatt van.

Viktor szinte futott Eszter kórterméig, és meg sem várta Andit vagy Csabát. Óvatosan benyitott, és sokkolta a látvány. Sosem fogja megszokni, hogy így lássa, sápadtan, gyengén, kimerülten és összetörten.

– Gyönyörűm! – suttogta elcsukló hangon, és megsimogatta a nő arcát.

– Viktor, álmodom? – a hangja rekedt volt és érzelemmentes.

– Nem, hazajöttem.

– Úgy sajnálom! – robbant ki belőle a bűntudat, most, hogy a férfi vele volt, átengedte magát az érzelmeinek. – Tényleg nagyon sajnálom!

– Nem te tehetsz róla!

Esztert rázta a zokogás, Viktor mögé feküdt és szorosan magához ölelte.

– Minden rendben lesz – suttogta a könnyeit nyelve, hogy erős támasza lehessen. Egy újabb baba, aminek az elvesztését fel kell dolgozni. – Sajnálom, nem voltam ott, hogy megvédjelek! Ott kellett volna lennem.

– Ne tedd ezt! – szorosabbra vonta magán Eszter a férfi kezeit.

A nő teljesen legyengült, és minden nehezére esett. Hajnalban már arra sem volt ereje, hogy felüljön.

– Szólj egy nővérnek, kérlek – kérte Eszter ismét szégyenkezve.

– Ne aggódj, bízz bennem!

Viktor óvatosan felvette, és mivel még mindig kapta a vért, ezért vigyáznia kellett, ahogy a mosdóhoz vitte, nehogy az infúzió kicsússzon. Levette a nő nadrágját és az alsóját, tisztát adott rá, és egy betétet a kezébe. A szennyessel a csaphoz ment, és a szemetet a kukába dobta. Nem fordult vissza, csak dörzsölte a véres ruhát, miközben könnyek égették a szemét.

– Készen vagy? – kérdezte Viktor, amikor végzett.

– Ühüm.

– Ne sírj, kérlek! – súgta gyengéden, míg a szívét mardosta a bűntudattal tarkított gyász. – Semmi baj nem lesz.

Felállítva magához ölelte, megigazította a ruháit, és a csaphoz vitte. Sűrűn pislogott, hogy a látását elhomályosító könnyek eltűnjenek. Az ágyban mellé feküdt, hogy Eszter a mellkasára tehesse a fejét.

– Kérlek, Gyönyörűm – suttogta, bár ő maga sem tudta, hogy mit kér.

– Viktor, csókolj meg! – a férfi egy gyengéd csókot adott. – Nem így, rendesen! – a következő egy igazán szenvedélyes és forró csók volt.

Másnap délelőtt Andi a kötelező vizit miatt felkeltette, bár őszintén örült neki, hogy nyugodtan alszik a férfi mellett, akit szeret.

– Este hazamegyek – kezdte Eszter, amint kinyitotta a szemét.

– Nem lehet! – rázta a fejét hevesen az orvos. – Még nagyon gyenge vagy!

– Saját felelősségre.

Viktor tudta, hogy az édesanyja halálának évfordulóján Eszter számára már hagyománnyá vált a körút.

– Majd én vigyázok rá, ígérem – mondta Viktor, és tudta, hogy ez így is lesz.

– Tudnotok kell, hogy tovább fogsz fogyni. Állj rá a mérlegre.

Eszter vonakodva állt rá, jól tudta, hogy fogyott. Látta és érezte is magán, az örökös fáradtság, valamint a lötyögő ruhák.

– Negyvenkét kiló – olvasta le Andi.

– Basszus! – bukott ki Viktorból.

– További két-három kilogramm is le fog menni, és akkor már minden nehézséget fog okozni. Jobb lenne a kórházban, ahol infúzióban tudjuk adagolni a gyógyszert és a tápanyagokat – magyarázta Andi. – Ez nagyon komoly, Eszter.

– Megvesszük a vitaminokat, eszek és minden rendben lesz.

Viktor mögötte állt és átölelte.

– Ketten vagyunk, egyek vagyunk! Minden sikerülni fog.

– Írok egy listát – adta fel az orvos, évek óta ismeri Esztert, tudta, hogy hajthatatlan. – Tényleg vigyázz rá!

– Esküszöm!

Vacsora után Viktor a fürdőben pakolta a ruhákat, amikor valami csattanást hallott a konyhából.

– Mi történt? – rohant ki aggódva.

– Csak ez – jelentette ki Eszter.

Egy újabb tányért vágott a földhöz, és még egyet.

– Hogy tud fájni, ha nem is tudtam róla? – kérdezte a könnyeit törölgetve. – Miért pont velünk?

Eszter egy tányért adott Viktor kezébe, aki már mellette állt.

– Miért nem voltam itt? – ledobta.

– Miért kapjuk meg, ha utána elveszik tőlünk? – újabb csattanás.

– Miért nem kaptuk meg?

– Miért? – Eszter már zokogott.

– Miért nem lehetünk boldogok? Miért kell apámnak mindent tönkretenni? Miért vagyok a fia?

– Miért kell így élnem? – Viktor szembe fordította magával. – Miért kell szenvednünk? Miért élünk?

– Hogy szeressük egymást!

– Szeretlek Viktor, jobban, mint bármi mást a földön! Mikor lesz ennek vége?

– Szeretlek, jobban, mint az életem!

Viktor végigsimította az arcát, és Eszter megcsókolta. Ott álltak a tányérok darabjai között, és ölelkezve sírtak. Körbenézve kitört belőlük a nevetés.

– Jobban vagy? – kérdezte Viktor, mikor a kanapén ültek, Eszter az ölében.

– Igen, sokkal. Te?

– Fura, de én is.

– Küzdök – jelentette ki Eszter elszántan. – Nem adom fel! Nem hagyom el magam, csak kell egy kis idő.

– Soha nem gondoltam volna, hogy feladod – mosolygott Viktor. – Kérlek, engedd, hogy segítsek!

– Holnap elkísérsz?

– Ezer örömmel!

– Menjünk el sétálni. Futni még nem bírok.

– Csak fokozatosan. Mehetünk.

Reggel egymás karjában ébredtek. Eszter elfordult Viktortól, mert nem akarta a fájdalmat látni a szemében, amikor felteszi a kérdést, ami órák óta a lelkét nyomta.

– Önző vagyok attól, ha jobban érzem magam, mint tegnap?

– Egyáltalán nem! – vágta rá Viktor, amire Eszter felemelte a fejét. – Szerintem, mi tegnap meggyászoltuk.

– Igen, én is erre gondoltam, csak nem voltam biztos benne, hogy illik-e így éreznem – vallotta be a nő.

– Igazából, jobb így. Tegnap nagyon mérges és dühös voltam, aztán furán nyugodt.

– Én is azt érzem, hogy nyugodt vagyok. Menjünk! Tudod, mire gondoltam?

Viktor mosolyra húzta a száját.

– Motorral menjünk, Gyönyörűm? – kérdezte vigyorogva.

– Igen, olyankor úgy érzem magam, mintha repülnék.

– Azt hittem, hogy azért szereted, mert engem ölelhetsz – Eszter megcsókolta. – Így sosem fogunk elindulni – visszacsókolt.

Egy órával később már a raktárnál voltak, hogy végigjárják az Eszternek szokásossá vált útvonalat, mint minden évfordulón. Az első megálló a temető volt, ahol nemcsak Eszter anyukájához mentek, hanem Kristófhoz is. A nő meglepődött, amikor a sírok elé értek.

– Lolo már volt itt? – kérdezte Viktor.

– Nem. Lolo mindig sárga rózsát hoz. Minden évben találok egy csokor nefelejcset, és nem tudom, ki hozza. Most Kristóf sírján is van.

– Nincs valamilyen távoli rokon?

– Nincs, még közeli sem, majd később megbeszéljük. Szerinted hallják amit mondunk nekik?

– Szeretném azt hinni, hogy igen.

– Én is – mesélni kezdett az édesanyjának, miközben a hátát Viktornak döntötte.

Egy kis bisztróban reggeliztek, miközben megállás nélkül beszélgettek, az elmúlt napok eseményeiről.

– Mehetünk? – kérdezte Viktor, amikor végeztek.

– Még elmegyek a mosdóba. Elkísérhetsz, de nem vehetsz ölbe. Erősödnöm kell.

– Rendben. Szeretem a kompromisszumokat. Sőt téged is szeretlek!

– Hm, ez igazán kedves volt – nevettek.

Az utcán megcsókolta Viktort, mielőtt felült volna a motorra.

– Mehetünk a cukrászdába – közölte Eszter mosolyogva.

A következő pillanatban a nő Viktor után kapott, és a karjába kapaszkodott, míg a férfi elé állt, és átfogta a derekát. Érezte, hogy Eszter egyre nehezebben tartja magát.

A cukrászdában a tulajdonos köszönt, majd bólintott, hogy tudja, mit vigyen. Megették a mézes-krémest, és közben Eszter mesélt az anyukájáról, meg a gyerekkoráról. Viktor vigyorogva hallgatta az eleven kislányról szóló történeteket.

Eszter a házban, ahol felnőtt, a lépcsőre ült le, semmi erő nem volt a lábában. Később a régi szobájába ment és az ágyra feküdt. Viktor mellé.

– Te vagy az első férfi, aki ebben az ágyban fekszik – közölte és ráfeküdt a férfi mellkasára.

– Ezt örömmel hallom – nevetett.

– Apa ki nem állhatott volna, ha megismer téged. Mikor kicsik voltunk, mindig azt mondta, hogy a fiúk helyett kutyákat kell venni.

– Anyukád?

– Ő biztosan kifaggatott volna a legapróbb részletekig. A végén pedig letesztelt volna. Mindketten szerettek volna, mert boldog vagyok melletted.

– Én is boldog vagyok veled! Nagyon szeretlek!

– Szeretlek! Lassan mennünk kell.

A következő helyszín az a kereszteződés, ahol az anyja meghalt.

– Mehetünk haza – mondta Eszter.

– Nem megyünk Diához? – csodálkozott Viktor.

– Nem tudom, lehet, hogy az már sok lesz.

– Mi az igazi ok, amiért nem akarsz menni? – értette meg Viktor Eszter vonakodását.

– A múlt héten nálunk volt, nem akarom, hogy így lásson. Az arcom fehér vagy sápadt szürke, a szemem vörös, és zörögnek a csontjaim – írta le magát Eszter kegyetlen őszinteséggel.

Viktor a szemébe nézett, az orruk hegye összeért, miközben beszélt a nőhöz és csak bízni tudott benne, hogy hisz neki.

– Gyönyörű vagy – Eszter sírt. – Tényleg így van. Nem tudom, mikor fogod elhinni, hogy te elbűvölően szép vagy.

– Sajnálom! – hüppögte.

– Ne aggódj! Induljunk haza és addig eldöntheted, hogy megyünk vagy maradunk.

A hazaúton Eszter szorosan ölelte Viktort, és az arcát a hátára simítva élvezte a szabadság érzését. A ház előtt észrevették Áron autóját, közelebb érve látták, hogy a kanapén ül Diával.

– Hát ez eldőlt – jegyezte meg Eszter.

– Ha szükséged van rám, akkor itt vagyok – súgta Viktor.

Dia majdnem ledöntötte a nővérét a lábáról, ha Viktor és Áron közösen két oldalról el nem kapják.

– Dia, finomabban! – szólt Eszter.

– Sajnálom, nagyon hiányoztál. Hoztam mályvacukrot. Menjünk már be, elég hűs van.

Eszter és Viktor egymásra néztek, tegnap este és ma reggel sem takarítottak össze. Viktor kinyitotta az ajtót, és előre engedte a nőket, majd Áront, utolsóként lépett a házba. Dia és Áron döbbenten álltak meg a konyhaajtóban.

– Mi a francot csináltatok? – fakadt ki Dia.

– Egyáltalán ti voltatok? – kérdezte Áron.

Eszter és Viktor ismét összenéztek, majd nevetni kezdtek. Már a könnyük csorgott, mégsem tudták abbahagyni. Viktor felkapta Esztert és a kanapéra ült, oldalról vonta az ölébe. És tovább nevettek.

Dia csak állt, és nézte a nővérét, vagyis ami maradt belőle. Mindig olyan vidám volt, és jókedvű, csinos. Mára csak a beesett arca, vékony bőre, vörös szemei, kilátszó csontjai maradtak. Viszont ez a nevetés, még talán sosem hallotta így nevetni, élettel töltötte meg a gyenge testét.

Áron csodálta, hogy egy ilyen veszteség után képes talpra állni, túl sokat vett el a sors a legjobb barátjától. Egyedül ő tudott a babáról, mert Eszter munka közben sérült meg, és ez bekerült az aktájába.

– Ha azt mondom, hogy véletlen volt, elhiszitek? – próbálkozott Viktor.

– Nem – vágta rá Dia és Áron egyszerre.

– Akkor az igazság az, hogy Eszter azokba kapaszkodott a pulton ülve.

– Viktor! – kiabált rá a nő elpirulva.

– Csak vicceltem, nem a pulton ült, hanem itt állt – mutatott a pult mellé. – Ki akartuk próbálni, milyen, ha mindent széttörünk. Hozom a seprűt, üljetek le.

– Segítek! – ajánlotta Dia.

Eszter túl sokáig volt a mosdóban, és Viktor aggódva kopogott, majd lépett be, amikor engedélyt kapott.

– Ezt megcsinálom és megyek – a nő a ruháját mosta a csapnál, nem nézett a férfira.

– Jól vagy?

– Jól leszek – emelte fel a fejét elszántan Eszter.

– Tudom – Viktor megfogta a kezét, megmosta a ruhát, kiöblítette és a gépbe tette. – Semmi baj. Menjünk, gyere.

– Viktor, emlékszel mit mondtál? Hogy ugyanúgy nézel majd rám – a férfi megállt és a szemébe nézett.

– Igen, tudom. Még mindig ugyanannyira szeretlek, csodállak, kívánlak és tisztellek – felelte őszintén, mert tudta, hogy Eszternek megerősítésre van szüksége. – Ez sosem fog változni. Menj, gyújts rá Áronnal, míg Diával takarítunk.

Áron már az első teraszon ült a kanapén, és csak nézett maga elé. Szörnyű bűntudata volt, amivel nem tudott megküzdeni.

– Mi a baj? – kérdezte Eszter, miközben rágyújtott.

– Úgy sajnálom! Hiba volt egyedül elengedni – fújta ki a levegőt Áron.

– Nem voltam egyedül, Lajos és Zalán is ott voltak. Csak én máshova küldtem őket. Nem a te hibád – lökte meg a vállával Áronét, ahogy mellé telepedett.

– Hogy vagy?

– Egészen jól. Sokat jelent, hogy Viktor itt van.

– Mi lesz most? Hogyan tovább?

– Nem tudom, azonban még egyszer nem bírom ki – rázta meg a fejét tagadólag Eszter. – És így is tiszta homály, hogy jött össze.

– Mindketten védekeztek?

– Igen.

– Nagyon erősek a génjeitek, és ha két erő találkozni akar, akkor fog is.

– Akkor mit tegyek? – hördült fel Eszter keserűen.

– Andi biztos kitalál valamit – ölelte át a vállát Áron, hogy megnyugtassa. – Csak gyógyulj meg hamar. Nélküled nem ugyanaz az őrs.

Este az ágyban összebújva folytatták a beszélgetést, elég sok minden történt velük az elmúlt két hétben.

– Elmondod, hogy mi volt a feladatod? – faggatta Eszter.

– Még mielőtt megismertelek, beépített rendőr voltam egy bandában. Közvetlenül azelőtt kerültem vissza az osztályra, amikor te megérkeztél. Azért én kaptalak meg, hogy a háttérben maradjak.

– Megkaptál? – vigyorgott rá a nő.

– A szó létező összes értelmében igen, ahogy te is engem és ez nagyon büszkévé tesz – viszonozta a mosolyt Viktor és közelebb húzta magához. – Apám teljesen véletlenül pont most újította fel az ügyet – a hangja már gúnyos volt.

– Sikerült megoldani? – terelte el a témát Istvánról. – Mi történt a karoddal? – simította meg a kötést.

– Igen, súrolt az egyik golyó, semmi vészes.

– Túl fáradt vagyok veszekedni – sóhajtott Eszter kimerülten. – Az egyetlen szerencséd az, hogy egyben vagy – megcsókolta a mellkasát. – Miattam jöttél vissza hamarabb?

– Igen, nem válaszoltál – sóhajtott fel fájdalmasan a férfi. – Tudtam, hogy baj van. Kértem a felszámolást, és gépre ültem. Itthon láttam a mosógépben a törölköződet és a kórházba mentem. Most te jössz? Mi történt?

Eszter elmesélte az egészet.

– Ha tudtam volna, hogy babát várok, akkor nem kezdek verekedni – magyarázta.

– Akkor először is, Robi, nem tudott két napig a seggén ülni, ezért azonosították. Másrészt nem volt képes elkapni egy nőt.

– Ez elég sértő megjegyzés volt, egyébként meg nem az ő hibája – fejtette ki Eszter, és megfeszült a teste. – Csak az enyém. Elfelejtettem, hogy az áldozatoknak nincs családjuk, utána pedig Benettnek, mégis lett egy nővére. Ezért kezdett gyanakodni.

– Nem akartalak megbántani.

– Aludjunk.

Viktor egyedül ébredt, Eszter a konyhában a reggelit készítette. A férfi az ajtóból nézte, ahogy a nő haján megcsillan a napfény, gyönyörű volt. Majd feltűnt neki, hogy időnként megáll, mozdulatlan lesz, valószínűleg a fájdalom miatt. Tényleg küzd! – gondolta magában. Mögé állt és átölelte.

– Köszönöm, hogy tegnap velem jöttél – bújt Eszter az ölelésbe.

– Köszönöm, hogy szerethetlek. Bevetted a gyógyszereket?

– Igen, amikor felkeltem. Hétvégén elmennék inni, ha nem gond. Akkor már nem fogok gyógyszert szedni.

– Noel is veled megy?

– Igen, ha téged nem zavar. Nem akarom, hogy féltékeny legyél.

– Eszter, te egy csodaszép fiatal nő vagy. Minden férfi utánad fordul, ha eddig nem tűnt fel. Előfordul, hogy féltékeny vagyok, de kordában tudom tartani.

A napot a kanapén töltötték egymást ölelve, csak néhány perc erejéig megszakítva ezt a bensőséges kapcsolatot. Eszter késő délután felült és Viktor arcát simogatva szólalt meg.

– Kérnék valamit, aminek nem fogsz örülni – erre a kijelentésre a férfi is ülő helyzetbe tornázta magát a nővel szemben. – Egyedül akarok futni.

– Megígértem Andinak, hogy vigyázok rád. Habár csak a szobában levő futópadhoz mész, akkor is ott leszek, és befogom a szám.

– Viktor, nem akarom, hogy láss szenvedni, és emiatt sírni. Nagyon fog fájni, és nem fogok megállni.

– Együtt megoldjuk.

Eszter a leglassabb fokozatra állította a futópadot és fokozatosan emelte. Egy kellemes kocogó tempót választott első estére. Nem akart húsz percnél tovább futni, azonban azt bírnia kell. Az első öt perc után már nem tudta lenyelni a könnyeit, halkan sírt, ahogy a fájdalom sugárzott a testében. Tíz perc után nem tudott csendes lenni, annyira gyengének érezte magát. Tizenöt percnél zokogott, alig látott keresztül a könnyein, azonban sokat jelentett neki, hogy Viktor végig mellette állt, és mosolyogva biztatta. Mikor lejárt az előre kitűzött idő, mindketten sírtak. Viktor felkapta Esztert, és körbeforgatta a szobában.

– Tudtam, hogy sikerülni fog! Neked minden sikerül! Nagyon kemény nő vagy! Érted? Te egy harcos vagy! Egy amazon!

Viktor szeme tele volt szerelemmel és csodálattal. Eszter sem sírt már, hanem nevetett.

– Hogy tudsz még mindig így nézni rám? – hitetlenkedett a nő.

– Mert az én szememben te semmit sem változtál. Ez az egész, ez a sok rossz, nem te vagy. Nyilván a részünkké válik, de akkor sem mi vagyunk.

– Hol voltál ennyi ideig? Már kamasz koromban is mellettem kellett volna lenned! – nevetett Eszter.

– Tusolsz?

– Igen. Utána eszünk fagyit?

– A kanapén várlak – mielőtt kiment volna, felvette a nőt az ölébe, megcsókolta, és a fürdőben letette. – Szólj, ha kell valami.

Szombat reggel elsétáltak Noelhez, aki meglepődött ugyan, mégis örült, amiért láthatja Esztert. Megbeszélték, hogy este találkoznak kettesben, és ismét együtt isznak. Vagyis Eszter berúg, Noel pedig vigyáz rá. Időközben a férfi rajongása átcsapott barátságba, és nagyon megkedvelte a nőt.

Ezután Eszter Viktorral töltötte az egész napot, és összebújva hallgattak vagy hétköznapi dolgokról beszélgettek. Amikor éjjel Noel hazahozta Esztert, tudta, hogy átlép egy határt, azonban nem tudta nem észrevenni a jeleket, amiket a nőn tapasztalt. Még látta az ajtóból, miután Esztert lefektette a hálóban, hogy Viktor leveszi a cipőjét, betakarja és megpuszilja a homlokát.

– Tudom, hogy nem tartozik rám… Napsugár jól van?

– Jól akar lenni. Minden rendben volt?

– Igen, persze. Bár ma elég sokan fel akarták szedni. Mindenkit elhajtott, aki meg nem ment, annak segítettem.

– Köszönöm szépen!

– Megyek, mert vár a taxi. Szia!

– Szia!

Viktor végre nyugodt volt, Eszter biztonságban van, és nem esik semmi baja. Nem mondta a nőnek, hogy mennyire aggódik, amikor nincs mellette, mert látta, szüksége van egy kis időre nélküle. Noel megfelelő választásnak tűnt, bízott benne. Leült a kanapéra, hanyatt dőlt, és behunyta a szemét. Eszter az ölébe bújt és szorosan a férfihoz simult oldalról.

– Hiányzol az ágyból – motyogta a nő és Viktor magához szorította.

– Ezen változtathatunk.

Eszterrel az ölében a hálóba sétált, és egymás mellé feküdtek. Eszter feje Viktor mellkasán pihent, és minden rossz érzése elmúlt, amint a karjában tartotta a szeretett nőt.

Eszter reggel kínzó fejfájással ébredt, amit csak tetőzött Áron korai látogatása. Fáradt, nyűgös, kócos és éhes volt.

– Eddig ki tudtalak menteni, már nem. Muszáj eljönnöd! – nyaggatta Áron.

– Utálok minden ehhez hasonlót, nagyon jól tudod. Miért nem lehetek egyszerűen csak rendőr? – panaszkodott.

– Mert ez politika is – mondta Viktor. – Azzal, hogy részt veszel az éves rendőrségi banketten az egész osztályt képviseled, ami gondolom, hogy jól jön az adományoknál.

– Eszter, azzal, hogy osztályvezető vagy, ez is hozzátartozik a munkádhoz. Évente egyszer. Az előző kapitány is kimentett téged, sajnos már nem lehet.

– Mikorra kell ott lenni?

– Este hét.

– Farmer és póló? – kérdezte a nő reménykedve.

– Sajnos ki kell lépned a komfortzónádból.

– Túl sokszor léptem ki, pont ez a baj. Mennyire legyen puccos?

A két férfi nevetett, azonban Eszter arcán csak az őszinte fájdalmat látták, így gyorsan befejezték.

– Csak egy egyszerű ruha, amiben…

– Jól érzem magam? – vágott közbe Eszter, Áron bólintott. – Majd szólok, ha feltalálták. Megoldom.

A szobába ment, ahol Diát hívta. Ő igazi csajos kislány volt, és most is ugyanúgy öltözködött. Megbeszélte vele, hogy segít neki ruhát választani, és a legjobb barátnőjét is beszervezte, mert ő minden bizonnyal élvezni fogja a bevásárló túrát. Vikivel húsz perccel későbbre időzítették az indulást.

– Elmegyek Diához, délután jövök.

– Eszter, egyedül nem szabad! – ijedt meg Viktor.

– Viki velem jön, mindjárt itt lesznek.

– Vigyázol magadra?

– Ígérem! Van öltönyöd? – Viktor a fejét rázta. – Akkor nektek is lesz programotok.

Később Eszter beengedte Vikit és Robit, akik egyenesen a konyhába mentek, ahol Viktor nem tudta visszafogni magát. Elkapta Robi karját és a falhoz szorította.

– Hogy lehettél ennyire idióta, hogy beépített nyomozóként abba a boltba mész, ahol ismernek?

– Nagyon sajnálom, hogy Eszter megsérült – vallotta be őszintén, bár ő nem tudott semmiről.

Viktor karja felemelkedett és ütésre lendült, majd hirtelen megdermedt.

– Viktor, ne tedd ezt, kérlek!

Eszter állította meg a kezét, amihez elég volt hozzáérnie. A fejét a levegőben tartott karjára hajtotta. Elé állt és megfogta Viktor kezét, amivel Robi karját markolta, és elhúzta onnan.

– Mindjárt jövünk! – mondta és a hálóba vezette Viktort. – Jól vagy?

– Igyekszem. Sajnálom, csak nagyon mérges lettem.

– Tudom, viszont pont olyan hibás voltam én is. Nem figyeltem eléggé.

Búcsúzóul Viktor ölbe kapta, és körbeforgott vele a szobában, mire Eszter megcsókolta. Az ajtóból még hallotta, ahogy Viktor bocsánatot kér Robitól, és elindultak Pécsre Diához. Az egyik piros lámpánál üzenetet írt Viktornak.

Eszter: Szeretlek!

A válasz szinte azonnal megérkezett.

Viktor: Imádlak!

Dia már az ajtóban várta őket, akkora mosollyal az arcán, amit a nővére már régen nem látott. Eszter jól döntött, a húga a divat világában érzi jól magát, és ott tud kiteljesedni, ami valóban boldoggá tette. Míg Diát nézte, ahogy feléjük sétált, bűntudat lepte el, amiért elhanyagolta, annak ellenére, hogy nem könnyű természet.

– Viki, mit szólsz egy kék színű ruhához? – kérdezte Dia az egyik kedvenc üzletében, ahol Eszter szemének túl sok volt a szín és a fodor.

– Szuper!

– Ajj, te nagyon könnyű eset vagy.

– A két véglet – felelte Viki.

– Ezért vagyunk ilyen jóbarátok – válaszolta Eszter mosolyogva.

Viki felvette a térdig érő, egyvállas, tengerkék színű ruhát, aminek apró ráncok futottak az alsó szegélyén, és a hozzá választott csinos fekete tűsarkút.

– Gyönyörű vagy Viki! – mondták a lányok.

– Szerintem is. Nagyon jó vagy ebben Dia! Vállalod az esküvői ruha kiválasztását is?

– Persze. Mennyi volt ez, tíz perc? – jegyezte meg vidáman Dia. – A következő két óra Eszter ruhájáról fog szólni – nevetett, és félve fordult a nővéréhez. – Piros?

– Kizárt!

– Sárga?

– Nem!

– Kék?

– Nem!

– Szerintem, csak a feketére fog igent mondani – kuncogta Viki, amikor végzett az öltözéssel, és leült Eszter mellé. – Pedig a húgod tényleg jó ebben, eszembe sem jutott volna felvenni ezt a ruhát, most pedig imádom!

– Eszter, legalább csak próbáld fel őket! Kérlek, na, légyszi – könyörgött Dia.

– Nálam semmire sem mész ezzel, ugye tudod? – lombozta le Eszter.

– Te vagy a legjobb nővér a világon.

– Még mindig nagyon messze vagy a célodtól – nevetett.

– Képzeld, Viki, tavaly meg akartam lepni Esztert, és a hálóba nyitva tudod mit láttam? – váltott módszert Dia.

– Remélem, tudod, hogy a zsarolást büntetik, én pedig rendőr vagyok – próbálta menteni a helyzetet Eszter.

– Mit láttál? – vigyorgott Viki.

– Hol az a nyavalyás ruha? – fakadt ki Eszter.

Dia a kezébe adott egy piros bokáig érő, rövid ujjú ruhát, aminek csipke díszítés futott a mellkas részén, hozzá egy tűsarkút.

– Engedd ki a hajad – szólt be a húga.

Eszter kilépett, és szóhoz sem tudtak jutni, lélegzetelállító volt. Dia a tükör elé vezette, majd a későbbi bizonyítás miatt képeket készített róla, amit a nővére észre sem vett. Elküldte neki a fotókat.

– Hol a következő? – fintorgott.

– Ez tökéletes, Eszter.

– Nem!

Majd jött egy sárga váll nélküli, egy kék pántos, egy fehér hosszúujjú, és a nővére bosszantása céljából, egy rózsaszín mini. Mindegyik ruháról volt képe. Másfél órával később Eszter visszavette a pólót a farmerral, és kisétált a boltból.

– Túlfeszítettem a húrt! Ezt elrontottam – mondta Dia, miután Viki fizetett, és Eszter után mentek.

– Mehetünk? – kérdezte egy padon ülve cigivel és kávéval a kezében.

– Neked is kell egy ruha – mondta Viki.

– Van egy ruhám, menjünk. Megebédelünk és hazamegyünk.

– Sajnálom, Eszter!

– Tudom, hogy jól érezted magad – karolta át a húgát.

Vikivel útközben a két férfiról beszélgettek, nyugtázták, hogy milyen boldogok, főleg, mivel a munkában is együtt lehetnek. Miután besétáltak Eszterék házába, ez az érzés még tovább erősödött. A három férfi a konyhában beszélgetett, miközben együtt főztek. A két nő döbbenten állt a konyhaajtóban, Viktor felpillantott, és abban minden benne volt. Eszter mellé lépett, átkarolta és megcsókolta az arcát.

Miután kettesben maradtak, Viktor hátulról átölelte a nőt, aki szembe fordult vele, és csókolózni kezdtek. Kelletlenül váltak szét, mert készülődniük kellett.

– Miért nem vettél ruhát? – kockáztatta meg a kérdést Viktor.

– Mert egyik sem tetszett.

– Akkor?

Eszter vállat vonva a hálóba ment magára hagyva Viktort, aki a nappaliban öltözött át. A nőt kétségek kezdték gyötörni. Hirtelen döntés volt, lehet, hogy nem jó rá a ruha. De ez az egy, amiben jól tudná érezni magát. Fekete fehérneműt vett fel alá.

A fekete ruha váll része csipkéből állt, ami hosszú ujjban végződött. Elöl a térde fölé ért, hátul egy kicsit hosszabb, minimális hullámmal. Fekete tűsarkút húzott, a tükörbe nézve egy pillanatra az édesanyját látta a tükörben rámosolyogni. A fürdőben kihúzta a szemét, és szempillaspirállal kifestette. Egy nagy levegővel bátorságot gyűjtött, és kilépett a nappaliba. Viktor felnézett, és nem tudta levenni a szemét a nőről.

– Gyönyörű vagy!

– Ne nézz már így rám! – fülig pirult.

– Hogyan?

– Mintha meztelen lennék.

– Nem tehetek róla, elképesztően nézel ki – mellé lépett és arcon puszilta. – Ez az a ruha, amit anyukád vett?

– Igen. Fejezd be, vagy nem megyek sehova!

– Csak nézlek, és nagyon tetszik, amit látok.

– Más is ezt fogja csinálni, ettől pedig kiráz a hideg – rázta meg a fejét Eszter, hogy mélyre űzze az emlékeket. – Ahogyan bámulnak és méregetnek.

– Értem. Akkor innen indul minden. Gyere, ülj ide az ölembe – oldalról ült a férfi lábára. – Szeretlek! Nincs abban semmi rossz, hogy gyönyörű vagy. Szeretem elmondani, hogy így érzem, mert tudnod kell.

– Az nem is zavar, ha te mondod, vagy nézel. Bár néha az is zavar. Hanem…

– A búvárvezér?

– Mondjuk. Tetszik ez a ruha, főleg mert anya vette, ellenben félek kimenni benne a házból.

– Nem lesz semmi baj, egy percre sem hagylak magadra. Ígérem.

– Szavadon foglak!

Eszter bekapcsolta a telefonját, ami még reggel lemerült, és egymás után legalább hússzor csipogott.

– Dia – sóhajtott fel bosszúsan Eszter.

– Baj van?

– Nem, csak megfertőzted a fényképmániáddal.

– Megnézhetem?

Viktor az összes képet megnézte, és a szája a füléig ért.

– Ezekben is elképesztő vagy, azonban ez a nyerő, ami rajtad van. Állj csak fel, gyere! – bevezette a hálóba a nagytükör elé. – Nézz bele!

Fényképeket készített és elküldte Diának.

Dia: Igazad volt, ez a tökéletes! Te vagy a legcsinosabb nővér a világon! Szeretlek!

Eszter: Szeretlek!

– Ha hazajöttünk, akkor beszélnünk kell még erről – kötötte ki Viktor. Nem értette, hogy Eszter miért nem úgy látja magát, ahogyan ő. – Imádlak!

– Pont eleget beszéltünk. Én is imádlak! Induljunk! Egyébként borzasztóan jól áll ez az öltöny. Már-már vetekszik a favágással – nevetett Eszter jóízűen.

Viktor megállt, magához húzta, és olyan szenvedélyes csókot adott neki, amibe mindketten beleremegtek.

– Igen, egyértelmű a holtverseny – jegyezte meg Eszter az ajkát tapogatva.

Az éves rendőrségi gála egy óriási teremben került megrendezésre, ahol az ország minden rendőrőrse képviseltette magát.

– Velem tart, hölgyem? – nyújtotta Viktor a kezét, hogy kisegítse az autóból.

– A világ végére is! – mosolygott rá a nő.

Eszter belekarolt Viktorba, aki érezte, hogy a nő legszívesebben sarkon fordulva mindent itt hagyott volna. A bejárat előtt találkoztak Vikivel és Robival, akik köszönés után bementek az épületbe.

– Én még rágyújtok – húzta az időt a nő. Viktor megfogta a derekát és megcsókolta. – Miért vagyunk itt? Még el tudunk szökni!

– Már nem tudtok – szólt Áron, mire Eszter elengedte Viktort, így látta teljes egészében. A szája kinyílt, bár nem mondott semmit, csak bámult.

– Csukd be a szád! – Eszter a kezével megemelte Áron állát. – Utálom, ha bámulnak!

– Ne haragudj! Csodálatosan szép vagy!

– Köszönöm szépen! Ha bemegyünk, akkor utána mehetünk is?

– Egy gyilkostól nem ijedsz meg, de egy gálától igen. Szép kis nyomozó vagy – cukkolta Áron, hogy oldja a feszültséget, mert nagyon jól ismerte Esztert.

A teremben rengetegen voltak, a díszítés visszafogott és egyszerű volt. Mind egy asztalnál ültek, mert ugyanarról a kapitányságról érkeztek. Meghallgatták a beszédeket, amiket a főnökeik főnöke tartott, és elérkeztek ahhoz a részhez, amikor kiosztják a kitüntetéseket. Ezt minden évben, ezen alkalommal hajtották végre, amikor néhány nyomozó kiemelkedő munkáját értékelik.

– Ralti Eszter a legeredményesebb nyomozói díjat kapja, amiért tavaly sikerült kézre kerítenie a teljes Cápák fegyverkereskedő szervezetet. Nagy tapsot neki! – Eszter Áron és Viktor között ült, miközben felállt, közel hajolt a legjobb barátjához, hogy a fülébe súgjon.

– Ezért még nagyon csúnyán megfizetsz.

Kisétált, nagyon gyors köszönetet mondott a csapatának a lelkiismeretes munkáért, ami nélkül nem lett volna sikeres az akció.

– Gratulálok Gyönyörűm! – puszilta meg Viktor, amikor visszaült mellé.

– Ha ebben te is benne vagy, akkor az ő sorsára jutsz – Eszter a fejével Áron felé bökött, aki felnevetett.

– Ártatlan vagyok! – emelte magasba a kezeit Viktor. – Táncolunk?

– Persze – majd a lábára nézett, egyáltalán nem volt tűsarkúhoz szokva.

– Ha már nem tudsz benne menni, akkor szívesen ölbe veszlek vagy bármikor, ha szeretnéd!

Egymáshoz simulva lassúztak, és nem szóltak egy szót sem. Eszternek mindenki megállt elmondani, hogy mennyire szép, ő pedig mosolyogva fogadta. Így nagyon jól esett neki, csak Viktorra figyelni. Egymást ölelve táncolni. A bárhoz indultak, hogy kicsit lazítsanak.

– Ki vezet? – kérdezte Viktor.

– Majd hívunk taxit, holnap pedig eljövünk az autóért – felelte Eszter.

– Két whisky tisztán – rendelte a férfi.

Eszter vállát valaki megsimította, és egy férfi hajolt hozzá. Nagyjából a negyvenes évei közepén járhat, átlagos testalkat és arc, barna haj, illetve szem. A nő nem tudta megtagadni a nyomozó részét.

– Szabad ez a hely, drágám? – szólította meg a férfi mézes-mázos hangon.

– Igen, de van partnerem – felelte határozottan Eszter.

Visszafordult Viktorhoz, aki még nem avatkozott közbe, csak ha a nő azt szeretné. A csapos újabb whiskyt tett Eszter elé.

– Nem rendeltem.

– Ezt tőlem kapod – vigyorgott a férfi.

– Köszönöm, nem kérem!

– Ne kéresd magad, drágám! – átkarolta a vállát.

– Ne érjen hozzám!

Eszter átült Viktor másik oldalára.

– Gyere, menjünk még táncolni! – hívta Viktor, így legalább távol kerültek a férfitól, és így ismét magához ölelhette.

Eszternek már fájt a lába, ezért visszaültek az asztalukhoz, és pár perccel később Áron is csatlakozott.

– Táncoltál már? – kérdezte Eszter.

– Nem akarok táncolni! – vágta rá Áron túl gyorsan, és már tudta, hogy elrontotta.

Eszter Viktorra nézett, aki bólintott, és mosolygott Áron keserű arcát látva. A nő talpra rántotta, hogy egy kis elégtételt vegyen egy szám erejéig.

– Utálok táncolni! – motyogott Áron a helyére ülve.

– Én meg a középpontban lenni! – tromfolt a nő.

Áron meghozta az italokat, amit Eszter egyből lehúzott.

– Ez aztán igazán nőies volt – szólt a pasi a bárból.

Eszter nem vett róla tudomást, remélte, hogy ezzel eléri a távozását. Tévedett, mert amint Áron újabb körért ment a férfi a helyére ült, mellé. Még mielőtt a nő felállhatott volna, hogy otthagyja, megpróbálta a szoknyája alá tenni a kezét combjára. Eszter felugrott és ellökte a férfi kezét. Viktornak ez már sok volt, nem várt engedélyre, elindult, azonban a nő visszafogta. Kizárt dolog, hogy itt kezdjenek el verekedni.

– Ha még egyszer hozzám mer érni, nem ússza meg ennyivel! – vágta oda Eszter.

– Ez csak egy kis játék – mentegetőzött a férfi.

Áron a férfi elé állt, és szúrós szemmel méregette.

– Problémája van?

– Nincs – odébbállt.

– Viktor, haza akarok menni.

Egy könnycsepp volt a szeme sarkában, amit Viktor óvatosan letörölt. Felhívta Vikit, ők is menni akartak, ezért a ruhatárnál találkoztak. Két taxit hívtak. Öltöztek, amikor valaki Eszternek ment, hátranézett, és a pasi a bárból a fenekét akarta megfogni.

– Mondtam, hogy hagyjon!

– Miért kell kéretned magad? Mindketten tudjuk, hogy mi lesz a vége. A lakásomon dugunk egyet, és viszlát!

– Nem megyek magával sehova. Nem akarok magától semmit.

A férfi elkapta az arcát, és próbálta megcsókolni. Eszter ellökte magától, és ekkor már mindhárom férfi előtte állt, Viktor, Áron és Robi. Viki pedig a vállát ölelte és simogatta.

– Addig kopjon le, amíg tud! Elmondta, hogy nem akar magától semmit! Hagyja békén! – mondta Viktor halkan, mégis olyan gyűlölettel a hangjában, ahogy Eszter még nem hallotta eddig beszélni.

– Minek öltözik akkor így, ha nem akar semmit?

– Nem magára tartozik, hogy mit vesz fel! Világosan elmondta, hogy hagyja békén! – mondta Áron.

A taxira várva Eszter megölelte Vikit, a fiúk pedig kezet ráztak, amikor a férfi a bárból belemarkolt a fenekébe. A nő gondolkodás nélkül fordult és húzott be a férfinak. Mire az megtántorodott.

– Nem elmondtam, hogy hagyja békén? – Viktor elindult a férfi felé, az inget felgyűrte a karján.

Eszter elé állt, és a sírás határán állt.

– Haza akarok menni! Most! Vigyél haza!

Viktort azonnal észhez terítette Eszter, hallotta a hangjában a könyörgést. Ölbekapta, és a taxiba ült vele. Áron melléjük, Robi és Viki a másikba. Megvárták, amíg a másik autó is elindult. Eszter Viktor mellkasára hajtotta a fejét.

– Eszter, jól vagy? – kopogott be Viktor a fürdőbe.

– Nem, hagyj egyedül!

A válasz ellenére lenyomta a kilincset, és kinyílt az ajtó. Eszter már vörösre súrolta a bőrét és a forró víz csak rontott rajta. A kádba omlott és zokogott, Viktor nem habozott, levetkőzött, a bokszert magán hagyva a nővel szemben ült le. Az ölébe húzta, és szorosan átfogta.

Viktor bőrét égette a víz, ezért Eszterrel az ölében lépett ki a kádból egy törölközőt terítve a hátára. A hálóban megtörölgette, pólót és alsót adott neki. Míg a nő öltözött, levette a vizes alsót és szárazat vett fel, meg egy pólót.

– Kérsz valamit? – kérdezte Viktor, nem akarta, hogy magába zárja.

– Nem – felvette a gálán viselt ruhát az ágyról, vállfára tette és a szekrénybe akasztotta. – Aludni akarok! – nyakig magára húzta a takarót és várta az alvást.

Mindketten tudták, hogy Eszter miért borult ki a kéretlen érintés miatt, és a nő ettől gyengének érezte magát. Éjszaka valami történt, erőtlen és gyenge volt. Nem akart semmit csak aludni.

– Hogy érzed magad? – faggatta Viktor.

– Fáradt vagyok – ismerte el Eszter.

– Gyere kicsit.

A kanapéra ültette, azután a konyhából behozta a whiskyt.

– Igyál – Eszter meghúzta az üveget, utána Viktor. – Sajnálom!

– Nem kell. Tudom, hogy miért nem ütötted le már akkor, amikor a vállamat megfogta. És igazad is volt. Szeretem azt hinni, hogy meg tudom magam védeni.

– Ez igaz Eszter. Kiütötted – mondta büszkén Viktor. – Nézd csak meg a kezed.

A keze feldagadt, és kék volt. Zavarodottan nézte, mert a feje kóválygott.

– Én ütöttem meg? – bámulta a sebes kezét. – Nem emlékszem rá.

– Pedig te voltál!

– Viktor. Mi lesz, ha mi… ha már nem tudsz… – újra sírva fakadt.

– Ezt már megbeszéltük. Szeretlek, és ezen nem lehet változtatni – nyugtatta meg a férfi.

Eszter érezte Viktor könnyeit, felemelve a fejét látta, hogy sírt.

– Nem tehetsz róla!

– Nem akadályoztam meg!

A kanapé sarkába ült, és Viktor fejét az ölébe húzta, hogy a haját cirógassa.

– Te vagy az első férfi, akit igazán szeretek. Tudom, hogy nem minden tökéletes, viszont ha veled vagyok, minden könnyebb lesz – Viktor ránézett.

– Eszter, te vagy az első és utolsó nő, akit szeretek. Előtted nem tudtam, hogy milyen szeretni valakit. Mindentől meg akarlak óvni és sosem sikerül.

– Mindig ott vagy, amikor szükségem van rád. Meg tudsz védeni. Bízom benned!

Már nem beszéltek, Eszter addig cirógatta Viktor haját, amíg a férfi elaludt. A nő addig ficánkolt éjszaka, amíg teljesen le nem feküdt a kanapéra, Viktor pedig szemből félig rajta hasalt. A feje Eszter hasán volt, a két karjával pedig oldalról ölelte.

Eszter pár órával később már ébren volt, élvezte a férfi súlyát magán, ezért nem keltette fel, csak a haját simogatta.

– Jó reggelt, Gyönyörűm! – mondta Viktor anélkül, hogy felemelte volna a fejét.

– Jó reggelt! Hogy aludtál?

– Nagyon jól, de inkább cseréljünk helyet.

– Ne, maradj még így – szorította magához erősebben.

– Nem zavar vagy nem kellemetlen?

– Mire gondolsz?

– Tudod, hogy neked… – Viktor elakadt, és percekig nem szólalt meg. – Nincs kedved segíteni?

– Nincs. Kíváncsi vagyok, hogy oldod meg – nevetett Eszter.

– Nagyon kedves tőled – felelte zavarában, mégsem tudta elfojtani a mosolyát. – Szóval, ha meg van a menzeszed, jó lenne, ha tudnám, hogy mi az, amit ilyenkor nem szeretsz, vagy mivel tudok segíteni. Nincs tapasztalatom ilyesmiben, azt pedig nem akarom kockára tenni, ami közöttünk van. Például, ahogy most vagyunk?

– Szombat reggel óta nincs meg. És igen, ez biztosan zavarna, de ha nadrágban lennénk, akkor nem.

– Sajnálom, hogy a kórházban annyira erőszakos voltam – sóhajtott Viktor. – Fájt úgy látni, ülni sem bírtál. Nekem nem okoz problémát gondoskodni rólad.

– Nem jó, ha úgy látsz – suttogta a nő szégyenében.

– Eszter! Az, hogy segítettem akkor, csak még erősebbé tette a szerelmemet irántad. Amin keresztül mentél másodszor is, számomra felfoghatatlan, hogy honnan volt erőd.

– Belőled.

– Bármikor szívesen megtenném újra!

– Viktor, sajnálom.

– Mit?

– Hogy amikor Kristóf meghalt, ellöktelek magamtól.

– Eszter, nem kell.

– El kell mondanom, csak hallgass végig!

Viktor bólintott, és szorosabban ölelte a nőt, aki továbbra is a haját simogatta.

– Azért küldtelek el, mert tudtam, hogy veled könnyebb lenne. Nem akartam, hogy könnyű legyen, azt akartam, fájjon nekem! Hogy a fájdalom emlékeztessen rá mit vesztettem. Hallottalak éjszaka, minden éjszaka amikor a hálóban ültél. Hallottam amint szenvedsz és sírsz, tudtam, hogy szükséged van rám. Mégsem engedtelek magamhoz közel, nem akartam elengedni a fájdalmat, mert akkor Kristófot is el kell engednem. Sajnálom, hogy nem voltam melletted, amikor szükséged lett volna rám!

– Te ott voltál. Minden percben mellettem voltál, csak fájt, amiért nem engeded, hogy segítsek. Imádtam veled inni, mert tudtam, hogy másnap reggel a karjaimban ébredsz. Órákon át néztelek, ahogy alszol. Tudtam, hogy neked nehezebb, azt akartam, tudd, ott vagyok, ha kellek.

– Biztos jó ez így neked? Ami köztünk van? Nem akarok másik babát, ha erősebb lettem volna, vagy nem dolgozok, lehet, még ma is élne.

– Meghalt, mert rád lőttek. Nem a te hibád. Eszter, én veled akarok élni, ha van gyerekünk, ha nincs. Nekem te vagy az életem! Te vagy az álmom! – simította az arcát a nő hasához. – Sírsz?

– Nem, csak könnyezik a szemem – felelte Eszter és Viktor felnevetett. – Szeretlek! Egy férfi sem mondott még ilyen szépet nekem.

– Akkor szokj hozzá! Most már tényleg gyere, mert összenyomlak.

Ölben a hálóba vitte. Eszter megcsókolta és ő ráhajolt. Hosszú csókokat váltottak.

– Viktor, kérlek ne – húzta el a fejét a nő.

– Sajnálom! – Viktor mellé feküdt. – Nem akartam tovább menni. Imádlak a karjaimban tartani és csókolni.

– Nem akarok kockáztatni, nem sok minden választ el egymástól.

– Én sem.

Reggel Eszter keltette Viktort, szájon csókolta, és palacsintát kért reggelire, legalább annyira a férfi miatt, mint magáért. Ennie kell, hogy hízzon, Viktort pedig boldoggá teszi, ha gondoskodhat róla.

Az első útjuk Lolóhoz vezetett, ahol Eszter örömére újranyitották a teraszt. Kint ültek le, és rágyújtottak, mielőtt dolgozni indultak volna. Csatlakozott hozzájuk Viki és Robi, majd együtt mentek fel. Áron Eszter irodájában várt.

– Gyere, kérlek! – intett neki a kapitány.

– Mi történt, baj van? – kérdezte a nő, bár látta az arcán.

– Van egy ügyünk, és tudni szeretném, hogy elég erős vagy-e hozzá.

– Persze, muszáj dolgoznom! – vágta rá határozottan Eszter.

– Nemi erőszak – ejtette ki lassan Áron le sem véve a szemét róla. – A nőket bedrogozza, és amikor már nem tudnak magukról, akkor elviszi valahova, ahol megerőszakolja őket.

– Hol hagyja a nőket? – kérdezte tárgyilagosan.

– Ez a csavar az ügyben – rázta a fejét dühösen a kapitány. – A saját házukban, az ágyukban ébrednek. És ha ez még nem lenne elég, akkor pizsamában. A ruhájuk pedig az ágy mellett összehajtva.

– Van egy ügyünk – kezdte Eszter, amikor a többiek mellett álltak.

Az áldozatok nevei már Viki előtt voltak, miközben ismertette az ügyet. Mikor befejezte, Viktor felhúzta a szemöldökét, amire Eszter bólintott. Áron mosolygott a néma beszélgetésen, és az irodájába ment.

– Az első áldozat Szakács Lujza 18 éves, egyedül bérel egy lakást, jogi szakra jár az egyetemen. Szombat éjszaka támadták meg – jelentette Viki.

– A második?

– Mobat Ilona 19 éves, építészmérnöknek tanul, ő is egyedül él. Tegnap éjszaka erőszakolták meg. A kórházban vannak még.

– Annyival egészíteném még ki, hogy két támadó van, két férfi erőszakolta meg a lányokat – mondta Eszter.

– Miért nem jelentették hamarabb? – kérdezte Robi furcsállva.

– Mert csak a tegnap esti áldozat után lehettek biztosak benne, hogy nem egyszeri támadás volt. Ez egy minta, amit az elkövetők maguk alakítottak ki – magyarázta Viktor. – Gondolom, hogy a szombati eset valamelyik kollégához került.

– Már nálam a jelentés – bólintott Eszter. – Viktorral bemegyünk a kórházba, Robi te menj az első áldozat lakására, küldök ki helyszínelőket, tiéd az irányítás. A lány, azóta nem járt otthon, és mivel egyedül él, ha maradtak nyomok, akkor megtaláljátok.

– Szerintem akkor is volt helyszínelés, beszélek Tiborral – felelte Robi és már nyúlt a telefonért.

– Viki, mindent tudj meg a lányokról.

A kórházban az első áldozatot keresték fel. Viktor kint maradt, ezekben az ügyekben, az az eljárás, hogy férfiak csak nagyon ritkán tartózkodnak bent a beszélgetés alatt.

– Szeretném, ha elmesélnéd, hogy mi történt – kérte Eszter nyugodt hangon, miután bemutatkozott. – Nem kell sietni, tarthatunk szünetet is.

– Szombat este bulizni mentünk a barátnőimmel, és ittunk, nem túl sokat, de ittunk – mondta Lujza sírva. – Soha nem iszok többet két pohár italnál, mert ilyenkor még józan vagyok.

– Csak nyugodtan – Eszter megfogta a kezét, hogy megnyugtassa. – Most már biztonságban vagy, nem eshet bajod.

– Aztán furán kezdtem magam érezni, ahogy megittam a második sört. Először csak szédültem, később már a fejem is fájt. Egy férfi lépett felém, és felkért táncolni – újra megakadt. – Olyan romantikus volt, a barátnőim mind irigyek voltak rám.

– Táncoltál a férfival?

– Igen és összefolyt minden, utána már a hideget éreztem meg az arcomon. A klub előtt álltunk, és a férfi a derekamat fogta. Erre tisztán emlékszem, mert már járni sem bírtam, ő tartott meg.

– A körülöttetek állók nem vettek észre semmit?

– Nem volt mit észrevenni – rázta a fejét Lujza, miközben dühösen törölgette a szemét. – A férfi sokat mosolygott, mondott valamit, már nem emlékszem mindenre. Sopánkodott, hogy miért ittam ilyen sokat.

– Megjátszotta magát – Eszter próbálta vigasztalni, nem engedte el a kezét.

– Elmentünk egy helyre – Lujza a semmibe meredt maga elé, valószínűleg azt a helyet próbálja felidézni, ahova a férfi vitte.

– Lakás vagy ház? – próbálkozott Eszter hosszúra nyúlt csend után.

– Nem volt lépcsőház, szerintem egy családi ház lehetett. Nem sokat láttam bent, a fejem kavargott és homályos volt minden. A hálóban az ágyra fektetett, ahol volt egy másik férfi is. Próbáltam felülni, hogy legyen esélyem, azonban nem tudtam mozogni – idézte fel Lujza életének legszörnyűbb éjszakáját.

– Tartsunk szünetet? – érzékelte Eszter a vágyat a lányban a megkönnyebbülésre.

– Nem, túl akarok esni rajta. A szobában levetkőztettek, és innentől nem sok minden van a helyén a fejemben, csak az érzés… nagyon fájt, és nehezek voltak. Megerőszakoltak egymás után mindketten – Lujza zokogott, Eszter minden erejét összeszedte, hogy ne sírjon.

– Nagyon sajnálom.

– Mellettem aludtak, ébren akartam maradni, hogy elszökjek, mert fogalmam sem volt, hogy mit terveznek. A testem továbbra sem működött, és mintha egyszer csak elájultam volna. Amikor felkeltem, akkor a saját ágyamban voltam a pizsamámban. Először arra gondoltam, hogy csak egy rémálom lehetett, azonban ahogy felültem, a fájdalom megbénított. Azonnal ide jöttem, nem tusoltam le, pedig semmi másra sem vágytam – magyarázta tovább Lujza a könnyei között.

– Nagyon jól tetted – simogatta meg Eszter a karját. – Kérlek, mesélj a házról! Mire emlékszel?

– Nem volt nagy ház, nem volt emelet.

– A háló?

– Nem tudom. Csak egy ágy, és egy szekrény volt bent, de a szoba nagy volt.

– Nem mondták a nevüket?

– Nem, nem beszéltek.

– Voltak nálad papírok?

– Igen, lakcímkártya is, viszont azon nem az a cím szerepel.

– Tessék? – döbbent meg Eszter. – Akkor honnan tudhatták a címed?

– Nem tudom, miért történt ez pont velem? – tört fel belőle a harag. – Nem is öltözködöm kihívóan, nem flörtölök férfiakkal.

– Ez nem a te hibád. Egyedül ők a felelősök. Semmit sem tudtál volna máshogy csinálni, valami miatt téged szemeltek ki.

– Kapják el őket!

– Mindent megteszünk! Tudsz személyleírást adni a tettesekről?

– 180-185 cm magasak, ezt csak abból gondolom, hogy jóval magasabbak voltak tőlem – Lujza behunyta a szemét, és elszántság csillogott benne, ahogy kinyitotta. – Nagyon jól emlékszem a barna szemükre amiben gonoszság volt.

– Ha ide hívok egy rajzolót, akkor le tudod írni az arcukat?

– Maga itt marad velem?

– Ha szeretnéd, akkor igen, maradok – Lujza bólintott és sóhajtott. – Kimegyek telefonálni. Esetleg hozhatok valamit? Kávé, csoki?

– Egy csoki jól esne, köszönöm.

A kórteremből kilépve Viktor csatlakozott hozzá, és egy kávéval a kórház előtt gyújtottak rá.

– Menj vissza az őrsre, csak előtte beszélj az orvossal, aki kezeli a nőket – mondta Eszter. – Én elég sokáig itt leszek. Idehívom Tamarát, hátha sikerül fantomképet összehozni.

– Nem szívesen hagylak egyedül, azonban tiszteletben tartom a döntésed.

– Nem akarom, hogy még több nőt bántsanak. Csókolj meg és induljunk!

– Ez parancs volt? – mosolygott Viktor, a választ nem várta meg, megfogta a nő tarkóját és a derekát. Magához húzta, megpuszilta az ajkát, majd megcsókolta.

Eszter miközben visszasétált a kórházba, felhívta a rajzolót, aki húsz percen belül már ott volt. Dél körül végzett Tamara a rajzzal, amire Lujza is azt mondta, hogy hasonlít az elkövetőkre. Nem lehet perdöntő bizonyíték, mivel a lány nem volt teljesen magánál, azonban kiindulópontnak megfelelt. Eszter tüzetesen vizsgálta meg a két arcot, és semmilyen ismertetőjegyet nem talált rajtuk. Két teljesen átlagos férfi. A második áldozathoz indultak, azonban Eszter egyedül akart beszélni a lánnyal.

– Menjen ebédelni, ha visszajön, megcsinálják a rajzokat – ajánlotta.

– Ennyire látszik, hogy nem bírnám végighallgatni? – lepődött meg Tamara.

– Ettől még nem lesz rossz rendőr – vágta rá Eszter azonnal. – Nagyon nehéz mindezt úgy végighallgatni, hogy közben az arcunkra nem ül ki érzelem. Ne aggódjon! Majd hívom.

– Köszönöm!

Eszter várt egy kicsit, amíg elég ereje lesz még egyszer meghallgatni. Kint elszívott egy cigit, mialatt megkávézott. Nyugalmat erőltetve magára kopogott a második áldozat kórtermének ajtaján.

– Szia! Ralti Eszter vagyok a rendőrségtől.

– Jó napot! Mobat Ilona vagyok.

– Elmondanád, hogy mi történt? Minden apró részlet fontos lehet.

– Tegnap este elmentünk inni a barátaimmal. Ittam, bár nem voltam részeg.

– Én nem ítélkezem, csupán tudnom kell mindent – mondta Eszter megnyugtató hangon.

– Máskor is ittam már, viszont tegnap egy koktél után máshogy kezdtem magam érezni. Szédültem, fájt a fejem, és zavart voltam – hunyta le szorosan a szemeit Ilona. – Ekkor ült mellém egy férfi, és a kutyákról kezdtünk beszélgetni.

– Kedves volt?

– Igen! Nem tudom meddig lehettem vele, mert nem láttam a többieket. Az egész zavaros, képek estek ki, és az egyik percben még az asztalnál ülve mutattam képet a tacskómról. Utána már egy autóban ültem, és nem emlékeztem rá, hogy kerültem oda. Mintha kiestek volna dolgok, és csak néha-néha tértem volna magamhoz. A következő emlékem, hogy az ölében tartva egy házba vitt – még szorosabban csukta be a szemeit és a kezei ökölbe szorultak. – Meg akartam állítani, mindent megpróbáltam, mégsem tudtam mozogni. A hálóban, ahova lefektetett volt egy másik ember. Ilona hátradőlt, és zokogott. Eszter megfogta a kezét.

– Tartsunk szünetet?

– Igen, kérem, hagyjon magamra.

– Rendben, tíz perc múlva itt leszek.

Eszter kiment egy újabb kávéra és cigire, közben pedig megpróbálta összeszedni magát. Ebédszünetben Viktor írt neki, csak most nézte meg, és válaszolt rá.

Viktor: Szeretlek!

Eszter: Szeretlek! Hiányzol!

– Készen állsz? – kérdezte Eszter, és visszaült az ágy melletti székre Ilona kórtermében.

Újra kinyitotta a jegyzetfüzetét.

– Levetkőztettek, és mindketten megerőszakoltak.

Kiszakadt belőle egy sikítás, és sírt. Eszter a hátát simogatta, majd amikor csendesedett, újra beszélni akart.

– Elaludtak mellettem, és még mindig nem bírtam moccanni se. Majd én is elaludtam, pedig ébren akartam maradni. Láttam az arcukat, azt hittem meg fognak ölni, egyszerűen képtelen voltam… a szemeim egyszerűen lecsukódtak.

– Amikor felébredtél?

– Otthon voltam, a pizsamám volt rajtam, és az ágyamban feküdtem betakarva.

– Mit tettél ezután?

– Éreztem, hogy mit tettek velem, bármennyire is azt akartam, hogy csak álom legyen. Még mindig magamon éreztem őket, ahogyan most is. Tudtam, hogy kórházba kell jönnöm.

– Jól tetted. Nem tudod, hogy honnan tudhatták a címed?

– Sajnos nem, nem ez a cím szerepel a lakcímkártyán, csak iskolába járok ide.

Eszter ezt is leírta magának és bekarikázta. Nem lehet véletlen, hogy mindkét áldozat címét tudták, pedig az irataikon nem is az szerepel.

– Tudsz személyleírást adni?

– Igen, sosem felejtem el az arcukat.

– Szólok a rajzolónak, te pedig mesélj addig a házról.

– Nem volt nagy ház, a szoba viszont óriásinak tűnt. Csak ágy és egy szekrény volt benne – ugyanazt mondta el, amit Lujza is, tehát van egy módszerük, amin nem szívesen változtatnak.

– Kívülről milyen volt a ház?

– Nem tudom, elég kába voltam. Talán fehér volt, nem biztos – kopogtak.

– Ő itt Kocsis Tamara, ő készíti el a fantomképet – mutatta be Eszter.

A következő két órában a rajzokon dolgoztak, elkészült mindkét rajz, ami nagyon hasonlított a Lujza emlékei által készítettekhez. Tamara taxival ment vissza. Eszter az órájára nézett, ami fél hatot mutatott. Kilépett a kórházból és Viktor állt előtte mosolyogva.

– Szia, Gyönyörűm!

– Szia! Hát te?

– Úgy gondoltam, hogy szükséged van egy nagy ölelésre – a nő a karjaiba omlott.

– Nem is tudod, hogy mennyire – Eszter az arcát Viktor nyakába fúrta. Hosszú percekig álltak így, mielőtt megszólalt volna. – Be kell mennünk az őrsre.

– A kapitány mindenkit hazaküldött, parancsba adta, hogy vigyelek haza. Szóval menjünk.

– Nagyon fáradt vagyok – sóhajtott fel megkönnyebbülten. – Vegyünk vacsorát.