Tóth Krisztina

Pixel

– részlet –

alapdarab

Tóth Krisztina, 2011

Első fejezet, avagy
a kéz története

A kéz ujjai rövidek és párnásak, a körmök tövig vannak rágva. A kéz egy hatéves fiúé. A kéz ujjai segítenek számolni, a kéz segít eltakarni a szemet. A gyerek egy hokedlin ül, és szabókrétával köröket firkál az asztallapra, noha többször megkérték már, hogy ezt ne csinálja. Csigavonalban rajzolja a karikákat, és azt képzeli, hogyha végtelen hosszú ideig köröz, akkor a vonalak egymásra rakódnak és majd kiemelkednek térben az asztallapból, mint egy térbeli rugó. Megpróbálta ezt elmagyarázni a többieknek is, de mindenki félbeszakította, úgyhogy most egyedül, félrehajtott fejjel dolgozik a deszkán, karjával takarva a rajzot. A szabókrétát a fiókban találta meg, oda dugták el a nagyok. A kisfiút egyébként Dawidnak hívják, a varsói gettóban lakik az anyjával, Bozenával és annak nővéreivel. Az ajtót belökik, a szobában tartózkodó három ember a sarokba szorul. Amikor Celina felugrik, még észreveszi a szabókrétát, de mondani már nem tud semmit, mert lelövik. A szabókréta leesik és kettétörik. Később, amikor a fiókban idegenek kutatnak evőeszközök és ezüstnemű után, valaki rálép. Dawid sajnos később sem tudja befejezni a krétás kísérletet, mert nem éli túl a háborút. Treblinkában hal meg.

Tévedtem, tévedtem. Nem Treblinkában hal meg. És nem is kisfiú, hanem kislány. Dehát ezek a gyerekkezek annyira egyformák: a körmök rövidre vannak rágva, az ujjak puhák és tömpék. Mégiscsak kislányé ez a kéz, a kislány neve Irena. Litván, Vilnából jött. Összevissza beszélek, mert mindent egyszerre szeretnék elmondani. Hogy is lenne litván! Csak első pillantásra tűnt szőkének. Igen, szőkének tűnt, pedig a haja egész sötét és göndör. Valójában – és ez az igazság – Gavrielának hívják. Szalonikiben született, és 1943 februárjában kerül Auschwitzba. Túléli a háborút, de elveszti az anyját és a hazáját. Később Párizsban telepszik le és francia könyvelő lesz belőle. Igen, így is történhet.

A férje egy nagyon kedves, gyér hajú tisztviselő a BNP Paribas Banknál, de ez egyáltalán nem tartozik a történethez. Gavriela franciául gondolkodik, és görögül felejt. Az anyja nevét, Domna, egyre inkább úgy hallja, mintha a francia átok szó visszhangzana belőle. A gyerekeivel is csak franciául beszél, a görög irodalmat szintén francia fordításban olvassa. A keze kifejezetten csúnya, az ujjai rövidek, ezért még a férjétől kapott ékszereket sem viseli. Egy bőrdobozban tartja őket. Gavriela nem boldog, mert ez Párizsban is keveseknek sikerül, de tulajdonképpen elégedett. Van egy barátnője, akivel együtt járnak vásárolni.

A barátnő feltűnően hasonlít Gavrielára: amikor a metrón egymás mellett ülnek, az utasok rendre testvéreknek nézik őket. A barátnő egyébként félig román, félig magyar, és neki is őszülő, göndör haja van. Tudom, ez így egyre bonyolultabban hangzik, de nem simíthatjuk fényes bojttá a valóság széttartó, kusza szálait. A barátnőnek szintén csúnya keze van, de már nem foglalkozik vele, mert öreg.

Ezt a kezet hajdanán valaki elengedte. Az anyjának annak idején szeretője volt Kolozsváron. Amikor híre ment, hogy kiürítik a gettót, a szerető szerzett két menlevelet. Az anya három napig tépelődött, aztán elment a szeretővel, és magára hagyta az akkor négyéves Cosminát. Azt gondolta, inkább a saját életét menti. Egy csomagot tett a gyerek ölébe, aztán elindult, hátra se nézett. Ez az Írisz-telepen történt, 1944. május 13‑án. Mindez csakis azért érdekes, mert Cosmina fia később szintén május 13‑án született, és David lett a neve. Természetesen semmi köze nincs a varsói gettóban látott kisfiúhoz, akinek ugyanez volt a neve, de akit később mindenki elfelejtett. Ezt a Davidot nem felejtették el. Magyar dédapja, aki a háború poklát valahogy túlélte, de Ceauşescu mennyországát már nem, még pont értesült a születéséről. És rossz ötletnek tartotta a David nevet, de ez nem tartozik ide. A fiú az elengedett kéz történetét viszont (és szerencsére) nem tőle tudta meg, hanem a téglagyári gettó más lakóitól, akik rémülten és haragosan dajkálták annak idején az elárvult Cosminát.

Hazudtam, de valamiért így láttam helyesnek. David sohasem tudta meg, hogy az anyja kezét valaki elengedte. Senki nem maradt ugyanis, aki még találkozhatott volna vele, és elmondhatta volna, hogyan könyörgött annak idején az anya a szeretőnek, hogy adja neki mindkét menlevelet, és hogyan győzött végül szerelmes, megzavart fejében az élni akarás. Gavriela sem ismeri ezt a történetet, ő egy másik történetet hallott az elengedett kézről. Ő úgy tudja, hogy mindez a távoli Litvániában, Vilniusban történt, és hogy a kislányt valójában Irenának hívták. Hogy Irena kezét engedték el, és Irena anyja hagyta ott a gyerekét. És azt is tudni véli, hogy egyikőjük sem élte túl a háborút.

Mindez persze ellenőrizhetetlen. Keringenek a nevek, nehéz volna mindennek utánajárni. Többnyire feltételezésekre kell hagyatkoznunk. A krétás kísérlet például elméletben megvalósítható, hiszen a vonalaknak van kiterjedésük. Dawidnak vélhetően igaza volt. Ha az ember végtelen hosszú ideig köröz ugyanazon a felületen, akkor a rajz egy idő után kúp formában kiemelkedik az asztallapból, és tapintható domborulatot alkot, ami nem azonos a fán található csomóval. Papíron is ki lehet próbálni, ám a világon még soha senkinek nem volt türelme hozzá, hogy elegendő ideig csinálja.

Második fejezet, avagy
a nyak története

– Anyu, ne hülyéskedj már, nem vagy öreg egyáltalán! – A nő a próbafülkék előtti folyosón állt és próbálta visszatuszkolni az anyját. A karjukon ruhákkal várakozó németek értetlenül nézték őket, az idősebb nő meg csak rázta a fejét, hajthatatlannak tűnt. Nem az volt a baj, hogy megpillantotta magát hátulról a dupla tükörben. Hogy meglátta a széles hátba bevágó melltartót, a kopott, ősz hajat. Lehetett volna ez is a baj, de nem. Még csak nem is az bántotta, hogy a lánya fizetné a ruhákat: hiszen a lánya jól keres, a német férj is szívesen vesz időnként egy-két holmit az anyósának. Egész más történt. Az idős nő a próbafülkében hirtelen rájött valamire, és nem beszélhetett róla. Lángolt az arca, de nem mondhatta meg, miért. Nem mesélhette el a lányának a nyak történetét.

Hetvennyolcban járt életében először Nyugaton. Utána se sokszor, de az a legelső alkalom emlékezetes maradt. Ulmba hívták meg egy konferenciára. A lányok még kicsik voltak, a férje vigyázott rájuk. Nem volt szokás, hogy az orvosok magukkal vigyenek egy röntgenes tanársegédet, főleg nem egy ötnapos nyugati kongresszusra. Sejtette, hogy a főorvos intézte el az utat, és azt is sejtette, hogy akar tőle valamit.

Amikor este a szállodafolyosón összetapadtak, tudta, hogy vele fog menni a szobába. Mind a ketten ittak előtte, ő elég rosszul bírta. Szédelegve borultak az ágyra, hajnalig szeretkeztek, aztán az orvos öt körül hirtelen kijózanodva távozott, mint akit beteghez hívtak.

A nő csak nyolc körül kelt fel. A fürdőszobában észrevette, hogy a férfi kiszívta a nyakát. Soha nem fordult még elő vele ilyesmi, izgult, hogy vajon három nap alatt eltűnik‑e majd a folt. Megreggelizett a szállodában, aztán zsebében a napidíjjal elindult a városba. Egy nagyáruház női konfekcióosztályán kötött ki. Az átszeretkezett éjszaka és az előtte álló üres délelőtt felszabadította, és nem érezte a szokásos, hirtelen rátörő lelkifurdalást, ami mindig elfogta, valahányszor magának készült vásárolni valamit.

Egy piros, kivágott ruhával lépett be a próbafülkébe. Otthon sose választott volna magának ilyen feltűnő darabot, de ott, akkor azt képzelte, hogy hordani fogja. Látta magát a tükörben, és egy olyan nő égszínkék tekintete nézett vissza rá, aki igenis járhat még néhány évig pirosban.

Oldalra fordult, hogy úgy is szemügyre vegye a ruhát, és akkor meglátta a fogason a kendőt. Valaki ott felejthette. Piros-kék selyemkendő volt, valami felirattal. Soha életében nem lopott még semmit: ezt se akarta elrakni, egyszerűen csak felpróbálta. Jól állt neki, és pont eltakarta a foltot a nyakán. Levette, feldobta a fogasra, hogy ha vissza találna jönni a tulajdonosa, akkor megtalálja. Éppen készült kilépni, amikor heves szívdobogás tört rá és örvénylő vágy, hogy mégis elrakja. A piros ruhához való selyemkendőt. Felnézett a fülke plafonjára, mintha attól tartana, hogy fentről nézi valaki, aztán begyűrte a kendőt a táskájába. A kasszánál az volt az érzése, hogy a pénztárosnő átlát rajta, hogy mindjárt rámutat a retiküljére, és előveteti vele. Vagy odaugrik hozzá egy vevő, és számonkéri, hova lett a próbafülkéből a selyemkendő, amit ott felejtett. De rá se nézett senki, amikor fizetett, utána se fordultak, amikor kezében a zacskóval kilépett az üzletből. Csak lefelé, a mozgólépcsőn csillapodott a szívdobogása.

Délután a kongresszuson felvette a piros ruhát a kendővel és levetítette azt a diasort, ami a tulajdonképpeni előadás volt. A kendő kiemelte a ragyogó kék szemét. A főorvos németül mondott egy hosszabb szöveget, amit ő nem értett, de úgy érezte, mindenki a melleit bámulja, és a két gyerek ellenére még mindig kívánatosnak tartják.

Este is magán hagyta a kendőt a vacsoránál, aztán engedte, hogy az orvos megint bekopogjon hozzá, és megismétlődjék az előző éjszaka.

Most, huszonkilenc évvel később, amikor ruhákat próbált, hirtelen elbizonytalanodott, és elfogta a szokásos szorongás, hogy minek ez az egész. Lehámozta a kényelmetlenül feszülő blúzt, és átment a lányához a szomszéd próbafülkébe. Elrántotta a függönyt, belépett. A lány épp egy pulóvert próbált, a pulóverből szólt ki, hogy te vagy az, anyu? Aztán kibukkant felül, de nem a szőkére festett haja jött elő, hanem valami fényes anyag. Az anyja először azt hitte, belegabalyodott a kombinéba. Aztán látszott, hogy egy kendő van a fején, az arcát is beteríti, mint valami fátyol. Lehúzta a fejéről a selyemkendőt, és visszatette a fogasra, ahol két másik ugyanolyan lógott. – Mindenhová tesznek ilyet – magyarázta –, legalábbis a jobb helyeken. Azért, hogy a vevők ne kenjék össze a sminkkel a ruhákat, amikor próbálnak.

Az öregasszony szó nélkül fordult ki a fülkéből. Eszébe jutott, ahogy hetvennyolcban ott állt a pódiumon az áruházi kendőben, és már biztos volt benne, hogy mindenki látta, honnan van. Rajta volt a kendőn a piros-kék csík, ugyanaz, ami a cég reklámszatyrain. És most már arról is meg volt győződve, hogy a lopott kendő alatt látták a lila foltot is, a lopott szerelmet, sőt az otthon hagyott férjet is a két kislánnyal; mint ahogy ő is mindig látta a röntgenképeken azt, amiről a betegnek még fogalma sem volt.

– Nem kell nekem semmi – mondta fáradtan a lányának, és átverekedte magát a várakozókon, mint a kórházfolyosón szokta, ha ment a lelettel, és nem akarta, hogy a hozzátartozók megszólítsák.

Harmadik fejezet, avagy
a szem története

A nő az üléssor szélén ül egy budapesti metróban, közvetlen az ajtó mellett. Éppen ott, ahol Gavriela és Cosmina ültek egy másik történet metrószerelvényében. Én, az elbeszélő, vagyis akinek időnként elhalkuló, időnként nagyon is hallható hangját eddig is érzékelhették, mint valami színházi előadás rádióközvetítése közben, én éppen vele szemben ülök, a jelen idő levegőtlen kocsijában. Eddig nem vettem észre ezt a nőt, mert én is álltam, de szemben megürült egy hely. Ilyenkor az ember óhatatlanul a többieket kezdi bámulni, hacsak nincs akkora tömeg, hogy a tolongó ruhák elfedjék a látványt.

A nő láthatólag vak. Határozottan, egyenesen ül, fekete napszemüveg van rajta. Oldalán mindenféle csomagok, a csomagok mellett a vékony fehér bot. A bot pici műanyag orra, amivel az utat tapogatja, a nő cipője mellett ér a padlóhoz. Jé! A nő magassarkúban van. Hiú, karcsú, vak nő. Biztosan azért ül az ajtó mellett, mert amikor felszállt, valaki átadta neki a helyet.

Megálló következik, többen felállnak, eltakarják a szemben ülőket. Addig a vakokon gondolkodom, előttem van az óvatos, puha, mindig megtorpanásra kész járásuk. Az a sajátos, emelt fejtartás. Hogy soha nem néznek a lábuk elé.

Sokan leszállnak, újra megnyílik előttem a tér, és látom a szemben levő üléssort. A nő továbbra is mereven ül. Ötvenöt és hatvan között járhat, de az a típus, akinek megsaccolhatatlan a kora. Csinos, barna szoknyát visel, és hasonló színű, barna kiskabátot. Ki van lakkozva a körme. Az ujján feltűnően nagy, érdekes gyűrű. Kívül szögletes, a felülete homokfújt, és elég súlyos darabnak tűnik. Nem tudni, jegygyűrű‑e, de annak talán túl széles. Nem egy mindennapi ékszer.

Megint megálló következik, ismét elém áll valaki. A kilakkozott, halvány rózsaszín köröm jár a fejemben. Körmöt lakkozni nehéz, még a látóknak is, nagy gyakorlat kell hozzá. A nő biztosan nem maga lakkozza a körmeit. Manikűröztetni jár, ami arra utal, hogy nem volt mindig vak. Ez a régi életéből maradt szokás, amit nem ad fel. Vagyis elvesztette a látását. Biztos van egy szomorú, idősödő férje, aki mindig megdicséri a körmeit. Vagy van a városban egy manikűröslány, aki mindent tud róla, aki előtt még a szemüvegét is le szokta venni. Leteszi a fekete napszemüveget a kisasztalra, amíg az ujjait a vesetálkában áztatja. Nem is. Van egy lelkifurdalástól gyötört, megnyomorított lánya, aki rendszeresen kilakkozza neki a körmeit, és előtte hosszan egyeztetnek, hogy milyen szín legyen. A lány gyűlöli az anyja eres kezét, és undorodik az aceton szagától.

Újra látom a nőt, most az arcát nézem, meg a haját. Gondosan nyírt és festett haja van, legalább kéthetente jár fodrászhoz. Nyilván ez is a szomorú férjnek szól. A nőnek valaha gyönyörű kék szeme volt, de aztán egy balesetben elvesztette a látását. Autóbalesetben. Nem. Egy trópusi szembetegségben. A férj diplomata, egy egzotikus országban éltek, a nőt megtámadta a gyógyíthatatlan szembetegség. Svájcban is kezelték, de csak átmeneti javulást sikerült elérni, pedig rengeteg pénzt kifizettek a beavatkozásokra. Nem. A nőnek valaha gyönyörű borostyánbarna szeme volt, a férje annak idején tulajdonképpen ebbe szeretett bele. A szemidegdaganatot néhány éve diagnosztizálták, elvesztette a látását. Nem is tekinti magát vaknak, csak alkalmazkodott ehhez a különös, tulajdonképpen felháborító helyzethez. Nem. A nőnek zöld szeme van, és csak átmenetileg vak, mint a szerelem. Retinaműtéten esett át, néhány hétig óvakodnia kell a fénytől, azért viseli a fekete szemüveget. A fehér botot a férje unszolására vette, mert kiutalták, de tulajdonképpen szégyelli. Mikor kiváltotta, elképzelte a jól ismert kirakatban a mellbetétes fürdőruhákat, és majdnem visszafordult. Amikor aztán mégiscsak bement a környékbeli gyógyászati segédeszközök boltjába, erősen vert a szíve. Még a végén azt hiszik a járókelők, hogy neki is műmelle van, vagy ilyesmi. Utólag is volt egy kis rossz érzése, hogy vajon nem látta‑e meg valaki a villamosról. Másik boltba kellett volna menni, gondolta, de ezt ismerte, mert évek óta erre járt haza.

Tömeg tódul befelé, most a felszállók fogják el a kilátást. Valami nyugtalanít, de nem tudom megfogalmazni, mi az. Mint a nyomozó, rakosgatom a részleteket a fejemben, és érzem, hogy van itt valami anomália, amit a tudat még nem fogott fel. Aztán egyszer csak eljut az agyamig, mi nem stimmel. Megörülök, mint a felügyelő, aki hirtelen rájött, hogy van a történetben egy pici kocka, ami nem illeszthető az összképbe.

Ez az! Ez nem stimmel! A nőn karóra van! Miért visel karórát? Valószínűleg ékszernek hordja. Ez is a régi életéből megmaradt szokás, amihez görcsösen ragaszkodik. Az aranyórát nehéz fölvenni, babrálni kell a csatjával. A férje szokta bekapcsolni, és ideges tőle, mert nehezen megy. De nem meri megkérdezni, hogy minek ez még mindig. Évek óta semmit nem mer kérdezni, csak válaszolgatni mer, de azt is szép óvatosan. És valahányszor elkésik reggel, mindig azt gondolja, hogy ez is a rohadt karóra, vagyis a felesége miatt van, mert megint neki kellett a csattal vesződnie.

A tömeg az ajtó felé sodródik. Meglátom a cipők között a nő magassarkúját. Ezek szerint felállt. Az ajtó felé tart, most tetőtől talpig megnézhetem. A kezében papírszatyrok, rajtuk egy lakberendezési áruház kék felirata. A másik kezében tartott fehér bottal nem tapogatja a földet. Nem, mert a fehér bot valójában egy műanyag végű vitrázsrúd. A nő nem vak.

A karórát pedig, amit visel, nem a fiától kapta. Van ugyan két fia is, de ezt az órát Helga nevű lányától kapta, igen! Hamisítvány. És nem is pontos, mert amikor a nő kiszáll, látja, hogy a metró órája tizenkét perccel többet mutat, mint az övé. Az óra öt euróba került, és a gyerek azt mondta a görög tengerparton a pasijának, hogy nem baj, ezt kapja és kész. Nem akart többet költeni, mert már így is vettek egy csomó cuccot, és tulajdonképpen nem is szereti az anyját.

Köszönöm
az Akademie Schloss Solitude támogatását,
valamint Gyéresi Júlia, dr. Hamvas József,
Panajotu Kosztasz, Salamin Miklós
és Szerbhorváth György
ötleteit és tanácsait.

Tartalom

Első fejezet, avagy
a kéz története

Második fejezet, avagy
a nyak története

Harmadik fejezet, avagy
a szem története

Negyedik fejezet, avagy
a láb története

Ötödik fejezet, avagy
a fej története

Hatodik fejezet, avagy
a tenyér története

Hetedik fejezet, avagy
a váll története

Nyolcadik fejezet, avagy
a fül története

Kilencedik fejezet, avagy
az ujjak története

Tizedik fejezet, avagy
a hüvely története

Tizenegyedik fejezet, avagy
a boka története

Tizenkettedik fejezet, avagy
a haj története

Tizenharmadik fejezet, avagy
a szív története

Tizennegyedik fejezet, avagy
a comb története

Tizenötödik fejezet, avagy
a köldök története

Tizenhatodik fejezet, avagy
a mell története

Tizenhetedik fejezet, avagy
a nyelv története

Tizennyolcadik fejezet, avagy
a has története

Tizenkilencedik fejezet, avagy
a pénisz története

Huszadik fejezet, avagy
a fog története

Huszonegyedik fejezet, avagy
az áll története

Huszonkettedik fejezet, avagy
a talp története

Huszonharmadik fejezet, avagy
a száj története

Huszonnegyedik fejezet, avagy
az íny története

Huszonötödik fejezet, avagy
a tarkó története

Huszonhatodik fejezet, avagy
a hát története

Huszonhetedik fejezet, avagy
az orr története

Huszonnyolcadik fejezet, avagy
a térd története

Huszonkilencedik fejezet, avagy
az anyajegyek története

Harmincadik fejezet, avagy
a fenék története

Tóth Krisztina 1967‑ben született Budapesten. Író, költő, műfordító, drámaíró. Munkásságát számos irodalmi díjjal ismerték el.

Művei a Magvető Kiadónál:

Porhó (2001)

Síró ponyva (2004)

Vonalkód (2006)

Állatságok (2007)

Kerge ABC (Szabó T. Annával és Varró Dániellel, 2008)

Magas labda (2009)

Hazaviszlek, jó? (2009)

Pixel (2011)

Akvárium (2013)

Pillanatragasztó (2014)

Világadapter (2016)

Felhőmesék (2017)

Párducpompa (2017)

Zseblámpás mesék (2017)

Ünnep (2017)

Fehér farkas (2019)

Bálnadal (2021)

Világpuszi (2022)

A majom szeme (2022)

Ahonnan látni az eget (2023)

Szeleknek fordít (2025)

A sorozatban megjelent kötetek

Bodor Ádám: Sinistra körzet

Dragomán György: A fehér király

Esterházy Péter: Egy nő

Gabriel García Márquez:
A szerelemről és más démonokról
(Székács Vera fordítása)

Grecsó Krisztián: Vera

Daniel Kehlmann: A világ fölmérése
(Fodor Zsuzsa fordítása)

Krasznahorkai László: Sátántangó

Rakovszky Zsuzsa: A kígyó árnyéka

Tóth Krisztina: Pixel

Ljudmila Ulickaja: Szonyecska
(V. Gilbert Edit fordítása)

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Dávid Anna
Korrektor Tomka Eszter
A borítót Pintér József tervezte
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 144 637 1
ISSN 3058-1532

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2025
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL