Clare Connelly

Viszály és szenvedély

Kali Anthony

Tetovált madarak

Tara Pammi

Oltári tévedés

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Clare Connelly, 2019 – Vinton Kiadó Kft., 2025

Eredeti címe: Spaniard’s Baby of Revenge (Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

Magyarra fordította: Kiss Klára

© Kali Anthony, 2020 – Vinton Kiadó Kft., 2025

Eredeti címe: Revelations of His Runaway Bride (Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

Magyarra fordította: Kiss Klára

© Tari Pammi, 2020 – Vinton Kiadó Kft., 2025

Eredeti címe: The Flaw in His Marriage Plan (Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

Magyarra fordította: Kiss Klára

Nyomtatásban megjelent: a JÚLIA KÜLÖNSZÁM 128. számában, 2025

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-992-1

- Kép: Shutterstock

Júlia különszám a Vinton Kiadó Kft. időszaki kiadványa.

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2025

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Clare Connelly

Viszály és szenvedély

ELŐHANG

Odalent Madrid fényei csillogtak az éjszakában. A városban tetten érhető volt a történelem, de Antonio Herrera most csak a saját történetére gondolt.

Egy olyan történetre, amelyet a családi viszály és a gyűlölet jellemzett, s amely gyökeret vert a szívében meg a lelkében. Sokan azt mondanák, hogy védett életet él, de Antonio tudta, ez nem igaz. A DiSalvo család iránti gyűlölet a vérében volt, megmérgezte az elméjét, és nem hagyta, hogy bárki vagy bármi megakadályozza a háborúskodás folytatásában. Arról nem is szólva, hogy véget vessen neki.

A DiSalvo család mesterkedései annak idején tönkretették az apját. Egy évtizedek óta létező cégbirodalmat romboltak le szisztematikusan. Antonio tizennyolc évesen átvette a céget, és segített az apjának minimalizálni a károkat. Felmérte a veszteségeiket, megerősítette a pozíciójukat, és most, harmincévesen már egy több milliárdos cég tulajdonosa volt.

Tekintete a fényes tölgyfa íróasztalán lévő iratmappára tévedt, amelyet ma délután kapott.

Milyen furcsa időzítés! Alig egy hónappal az apja halála után – akiért Antonio bármit megtett volna –, végre megtalálták Ameliát.

Egy évnyi keresés után a magándetektív a nyomára bukkant, és ő végre válaszokat kaphat.

Válaszokat Amelia diSalvótól. Vagy Amelia Cliftontól, ahogy mostanában nevezte magát. Ennek ellenére a szemében a lány még mindig DiSalvo.

Amelia a puzzle hiányzó darabja, mert a tulajdonában vannak azok a részvények, amelyek kellenek ahhoz, hogy megszerezze a DiSalvo-birodalom ékkövét. A Prim’Aqua Hajózási Vállalatot egykor a DiSalvo és a Herrera család közösen birtokolta, amíg a két tulajdonos bele nem szeretett ugyanabba a nőbe, ami közeli barátokból esküdt ellenségekké tette őket.

Amelia Clifton birtokában voltak azok a részvények, amelyeket Antonio akart, és semmitől sem riadt volna vissza, hogy megszerezze őket.

Megnézte Amelia fényképét, hasonlóságot keresett a féltestvérével, Carlóval, de nem talált. Carlo, akárcsak Antonio, mediterrán típus volt, sötét hajjal, mézszínű bőrrel és fekete szemmel, míg Amelia szőke és világos bőrű.

Mint az anyja, a világhírű szupermodell, aki egykor Giacomo diSalvo szeretője volt. Penny Hamilton azonban magasra nőtt, míg Amelia kicsi és törékeny volt. Meleg lehetett, amikor a felvétel készült, mert csak egy spagettipántos pamutruhát viselt, amely éppen csak a térde fölé ért. Mivel a nap hátulról sütött, Antonio a ruha vékony anyagán keresztül láthatta a lány csábos sziluettjét.

A tekintete a kelleténél kicsit tovább időzött a fényképen, vizsgálgatta a lány sápadt arcbőrét, vidám mosolyát, hosszú szőke hajat… Hogy természetesen hullámos, vagy aznap reggel formázták így, azt csak akkor tudja megítélni, ha személyesen is találkozik Ameliával.

Ami hamarosan megtörténik.

A milliárdos örökösnő egy világhírű brit szupermodell és egy olasz mágnás lányaként gazdagságba született. Most egy Salisbury melletti kis angol faluban él – és ő a kulcsa annak, hogy Antonio megnyerje ezt az évszázados családi háborút.

Tekintete ismét a fényképre siklott. Amelia gyönyörű, de DiSalvo, és ezért mindig gyűlölni fogja. Azonban megpróbál a tisztességére apellálni, hogy adja vissza neki azt, ami a jussa. Ha nem teszi meg, más módot talál, hogy megszerezze azokat a részvényeket.

1. FEJEZET

A késő délutáni nap beáradt Amelia otthonának ablakain, és mindent aranyló fényben fürdetett. De ahogy alkonyodott, felhők gyülekeztek, és a levegőnek más illata lett – mintha nyári eső közeledne.

Az iskolai szünet első napja pontosan úgy telt, ahogy Amelia elképzelte. Sokáig aludt, kiolvasott egy könyvet, és besétált a városba, hogy megigyon egy cidert a pubban. Most a konyhában állt, és felfújtat készített, miközben a háttérben a televízióban A korona ment. Amelia már ismerte a sorozatot, de nem bánta, hogy a tévé társaságot nyújt neki. És ki lehetne jobb társaság a királynőnél?

Igen, a vakáció első napja eddig tökéletesen telt, gondolta, miközben jókedvűen főzöcskélt. Noha másfél hónap munka nélkül elég hosszú idő, különösen annak, akinek a munka az élete.

Amelia számára a tanítás hivatás volt, és a gondolat, hogy hét teljes hetet töltsön tantermen kívül, egy kicsit riasztotta.

Néhány kollégája ugyan meghívta egy egyiptomi utazásra, de ő nemet mondott. Annyit utazott gyerekkorában, hogy egy életre elege lett. Az anyja folyton elrángatta oda, ahová a legújabb megbízása vagy szeretője szólította. Amelia ezért most inkább otthon maradt – ebben a bájos kis faluban, Anglia középső részén.

Ahogy körülnézett a házában, bűnbánó mosoly ült ki az ajkára. Az otthona pontosan az ellentéte volt annak, ahogy gyerekkorában élt. Amelia élete első tizenkét évét főként ötcsillagos szállodákban töltötte. Az anyja szemében az iskolába járás olyan luxus volt, amit nem tartott szükségesnek. Ám Amelia tudásszomjának és véget nem érő kérdésáradatának köszönhetően, amelyhez Pennynek nem volt türelme, végül magántanárt fogadtak mellé.

Aztán az anyja meghalt, és a tizenkét éves Amelia egy teljesen más életbe csöppent. Ugyanolyan exkluzív és fényűző, de sokkal inkább a nyilvánosság előtt zajlott. Penny kábítószer-túladagolásban bekövetkezett halála után a riporterek mindenhová követték Ameliát. Az apja pedig – akiről korábban nem is tudta, hogy létezik – nem értette, milyen zavaró lehet ez egy fiatal lány számára.

Amelia valójában soha nem tartozott sehová, amíg nem költözött ebbe a kis faluba, és el nem fogadta a felkínált tanári állást. Tekintete a hűtőszekrényre siklott, amelyet a tanítványai által festett képek díszítettek. Színes, vidám rajzok, amelyek mindig mosolyt csaltak az arcára.

Betette a felfújtat a sütőbe, és körülnézett a konyhában. Butaság, hogy már most magányosnak érzi magát. A nyári szünet még csak most kezdődött. Tegnap még huszonhét, kíváncsi nyolcéves vette körül.

Ő választotta ezt az életet, önként fordított hátat az apjának, a féltestvérének és a világnak.

Így jó nekem, gondolta. Vagy mégsem?

A ház olyan festői volt, mintha egy mesekönyvből vágták volna ki. Fehérre meszelt kőfalak, rózsák az előkertben, a bejárati ajtóhoz vezető lépcsőnél a boltívre felkapaszkodó golgotavirág, valamint nádtető kis ablakokkal. A házban égett a lámpa, és olyan meghitt melegséget sugárzott, ami furcsa érzéseket ébresztett Antonióban.

Összevont szemöldökkel nézte a házat, és egy kurta, rá nem jellemző pillanatra felmerült benne, egyáltalán szükség van-e erre az akcióra.

Fedőcégeken és közvetítőkön keresztül már így is sok részvényt megvásárolt. Nem annyit, hogy egyedül irányítsa a céget, de eleget ahhoz, hogy bosszantsa azt az embert, akit szívből gyűlölt.

Antonio keresztbe fonta a karját a mellkasa előtt, amikor csepegni kezdett az eső. Nyári vihar közeledett. Mozgást érzékelt a kis házban. Közelebbről is megnézte.

Amelia!

Antonio öntudatlanul visszatartotta a lélegzetét, amikor a lány belépett a látómezőjébe. Szőke haját laza kontyba fésülte. Az arca sápadt. Nehéz volt megmondani ekkora távolságból, de úgy sejtette, hogy nem visel sminket.

Egy DiSalvo!

Még egy hónap sem telt el azóta, hogy Antonio eltemette az apját. És most itt, ez előtt a kis angliai ház előtt, sajnálta, hogy Javier nem élt elég sokáig ahhoz, hogy tanúja legyen a bosszú utolsó mozzanatának.

Antonio hosszú, magabiztos léptekkel haladt felfelé a kanyargós ösvényen. A kavics ropogott a cipője alatt, és egy pillanatra a hold is előbukkant a viharfelhők mögül, kísérteties, ezüstös fénybe öltöztetve mindent.

„Dongó ház” hirdette az ajtó mellett a réztábla, amely a béke és a nyugalom képét villantotta fel: a kertben repkedő dongókét. De Antonio nem tudta elfelejteni, hogy Amelia a világ legnagyobb gazemberének a lánya – és a puzzle hiányzó darabja. A győzelem karnyújtásnyira volt tőle.

Váratlanul megszólalt a csengő. Már majdnem este kilenc volt. Ki látogathatja meg ilyenkor?

A házat direkt a félreeső elhelyezkedése miatt vette meg. Se kíváncsi szomszédok, se elhaladó autók.

Amelia bármennyire szerette is az itteni magányt, most libabőrös lett. Felkapta a konyhában a húsvágó bárdot, és az ajtó felé indult.

– Ki az? – kérdezte.

Mély férfihang válaszolt, némi akcentussal:

– Kinyitná az ajtót?

– Ki maga? – kiáltotta Amelia kicsit hangosabban. – Mit akar?

– Könnyebb lenne szemtől szemben megbeszélni.

– Pontosan miről van szó?

– Ahogy mondtam… – Antonio halkan szitkozódott spanyolul. Amelia onnét tudta, mert nyolcéves kora óta hét idegen nyelven tudott káromkodni. A személyzettől tanulta meg egy jachton, ahol halálra unta magát a sok felnőtt között. – Higgye el, Amelia, fontos! – mondta most az idegen.

A tény, hogy a férfi tudta a nevét, felkeltette a lány érdeklődését. Gyanakodva elfordította a kulcsot, de a láncot hagyta, így csak résnyire tudta kinyitni az ajtót.

A verandán sötét volt, de a házból elég fény szűrődött ki ahhoz, hogy lássa a látogató arcát.

– Honnan tudja a nevemet?

– A bátyjával üzleti kapcsolatban állok. Beszélnünk kell.

– Miről van szó? Minden rendben Carlóval?

– Amennyire tudom, jól van. Lenne egy ajánlatom.

Amelia a homlokát ráncolta.

– Miféle ajánlat?

– Túl bizalmas ahhoz, hogy csak így sebtében megbeszéljük.

– Késő van. Nem várhat holnapig?

– Most alkalmatlan? Nem tart sokáig – mondta Antonio megnyugtatóan.

Amelia beadta a derekát.

– Rendben – mondta, kiakasztotta a láncot, majd szélesre tárta az ajtót.

Amikor meglátta a jól megtermett férfit, összerezzent. Sötét haja kiemelte markáns vonásait, borostás állát mintha kőből faragták volna. A rajta lévő kis sebhely vonzotta a tekintetét. Az ajka telt volt, az orra arisztokratikus. Mandulavágású fekete szemét sűrű sötét szempillák árnyékolták.

– Nos? – kérdezte az idegen. – Akkor bejöhetek?

– Igen. – Amelia megköszörülte a torkát. – Természetesen.

A férfi levette a zakóját. Az inge is nedves volt, és tökéletesen formált felsőtestéhez tapadt.

Amelia bocsánatkérően elmosolyodott.

– Elnézést kérek. Ritkán járnak erre látogatók.

A férfi kivillantotta szabályos fehér fogsorát.

– És húsvágó bárddal védekezik?

A lány bólintott.

– Úgy fair, ha figyelmeztetem, hogy fekete öves vagyok, már ami konyhai eszközöket illeti.

– Tényleg?

– Látnia kéne egy krumplihámozóval!

A férfi nevetése mély és rekedtes volt. Amelia legszívesebben félrenézett volna, de a tekintetét rabul ejtette a látogató.

– Majd legközelebb, de most már leteheti a fegyvert. Nem akarom bántani.

– Ebben biztos vagyok, de szeretném megjegyezni, hogy nagyon kevés gyilkos közli előre a szándékait.

– Valószínűleg igaza van.

– Könnyen lehet, épp azon morfondírozik, hogyan végezhetne velem.

– Már említettem, miért vagyok itt – válaszolta a férfi mosolyogva, amitől Amelia gyomra vetett egy bukfencet.

– Á, igen, az ajánlat! – motyogta. – Erre tessék… – A nappali felé intett.

A férfi előrement, és Amelia azon kapta magát, hogy a fenekét bámulja. Gyakorlatilag semmi tapasztalata nem volt férfiakkal, leszámítva, hogy Rick Steed, az iskola igazgatója néha meghívta ebédelni.

Tinédzserként fellázadt az ellen élet ellen, amelybe belekényszerítették. Az utóbbi időben kezdett gyanakodni, hogy talán frigid. Úgy tűnt, hiányzik belőle minden normális szexuális késztetés.

Az idegen most feléje fordult.

– Szép ház.

– Köszönöm. Megkínálhatom valamivel?

– Elfogadom.

– Tea? Kávé?

A férfi felvonta a szemöldökét.

– Ilyenkor?

Amelia elvörösödött.

– Inkább bort kér?

– Egy pohár bor jólesne.

– Foglaljon helyet! Mindjárt jövök.

2. FEJEZET

A nappali még hangulatosabb volt, mint azt a ház külseje sugallta. Nőies, puha párnákkal és takarókkal, a falakon pedig virágos képekkel. De Antonio csak félig-meddig érzékelte mindezt. Az ajánlaton gondolkodott, amit Ameliának tenni készült, és azon, hogy mit lesz, ha a lány visszautasítja.

Amelia diSalvo más volt, mint amire számított.

De fontos ez?

A magándetektív kiderítette, hogy a lány nem vesz részt aktívan a vállalat irányításában, bár az igazgatótanács tagja. Egyértelműen nem érdekelte a DiSalvo Industries napi működése.

Vajon könnyű lesz meggyőznie, hogy adja el neki a részvényeit? Vajon tud a családjaik közötti elkeseredett rivalizálásról? És akkor a B tervhez kell folyamodnia?

Antonio egész felnőtt életében a bosszút tervezgette, és most már karnyújtásnyira volt a cél. Csak ez a törékeny nő áll közte és a siker között.

Amelia a konyhába érve mély levegőt vett. Aztán töltött két pohár bort, visszatért a nappaliba – és megdermedt.

Az idegen csak állt ott, és az egyik akvarellel festett hortenziaképet tanulmányozta. Olyan hihetetlenül férfias volt! Amelia pulzusa meglódult, a szíve nagyot ugrott.

Istenem, mi történik vele? A szája egészen kiszáradt.

– Tessék!

Odanyújtotta a borospoharat a férfinak.

– Gracias.

– Maga spanyol?

– Sí.

– Hogy hívják?

– Antonio Herrera.

Amelia elkomorult, és egy pillanatra lehunyta a szemét.

Magán érezte a férfi tekintetét, és libabőrös lett a karja.

– Ismerem ezt a nevet. Csak azt nem tudom, honnan.

– Tényleg? – mormolta Antonio, majd felemelte a borospoharát, és a lány automatikusan koccintott vele.

Az ujjhegyük összeért. Amelia úgy érezte, mintha szabadeséseben zuhanna. A férfi szeme könyörtelenül fogva tartotta a tekintetét.

– Honnan ismerem a nevét? – kérdezte Amelia, mert más nem jutott eszébe. Aztán villámgyorsan bevillant neki. – Ó! Hát persze!

– Igen?

– Maga az a fickó! – A lány csettintett az ujjaival. – Nemrég olvastam magáról. Megvette azt a légitársaságot, és megmentette a személyzetet az elbocsátástól.

– Megmentettem őket attól, hogy munkanélkülivé váljanak – javította ki Antonio. – És nem ez volt az oka a tranzakciónak.

– Nem?

– Nem. Bagóért adták azt a társaságot.

– Értem – felelte Amelia elgondolkodva.

Vajon a férfi tényleg nem törődött azzal a húszezer alkalmazottal, akik elveszítették volna az állásukat, ha a légitársaság csődöt jelent? Vagy csak el akarja hitetni vele?

Gyanakodva összehúzta a szemét.

– Ezenkívül kelet-európai iskolákba is befektet. És kórházakba.

– Úgy tűnik, sokat tud rólam.

– Hosszú cikk volt – magyarázta Amelia –, és én szeretem az újságot elejétől a végéig elolvasni. – Szünetet tartott, és elmerült a gondolataiban. – Másrészt ez egy kicsit olyan, mint az akváriumhatás.

– Az akváriumhatás? – rökönyödött meg a férfi.

Amelia rémülten döbbent rá, hogy hangosan kimondta a szavakat.

– Kérem, foglaljon helyet! – mutatott sietve a kanapéra.

– Örömmel. És talán ha egy kicsit bővebben is kifejthetné a gondolatát. Mert szeretném tudni, hogy a cápákhoz vagy a fókákhoz hasonlít-e engem.

– Nem úgy értettem – biztosította Amelia, miközben ismét kortyolt a borából. – Úgy értettem, hogy amikor az ember meglátogat egy akváriumot, számít rá, hogy sok halat fog látni, így még a legszebb trópusi hal vagy a legcukibb pingvin sem tesz rá mélyebb benyomást. De ha hirtelen egy pingvinnel találkoznék a Temzén, elállna a lélegzetem.

– Aha.

A lány bólintott, örült, hogy Antonio nem vitte tovább a metaforáját. Mert ő az a ritka faj, aki más hasonló férfiak társaságában hidegen hagyná. De itt, a falu szélén álló aprócska házban lenyűgözőnek és egyedülállónak találta.

– Régóta él itt?

– Az egyetem után rögtön ideköltöztem – válaszolta Amelia. – Eredetileg csak egy évig akartam maradni, de aztán ezt a házat eladásra kínálták – és mit mondhatnék? Szerelem volt első látásra.

Szinte elérzékenyülve nézett körül az alacsony mennyezetű, egyenetlen falú kis nappaliban.

– Megértem – felelte Antonio cinikusan.

Amelia nevetett.

– Úgy beszél, mint a bátyám.

Carlo is elborzadt a háztól. „Miért nem veszel egy darab földet, és építesz valami nagyobbat? DiSalvo vagy, és ez a hely még egy kutyához sem méltó.”

– Hogy érti?

– A bátyám inkább a luxust és a csillogást szereti.

– Maga nem? – kérdezte Antonio.

– Mit gondol? – mutatott körbe a lány.

– Elbűvölőnek találom a házat – válaszolta Antonio, és egy kicsit előrehajolt. A bokája, valószínűleg véletlenül hozzáért a lányéhoz, aki megborzongott. – Akárcsak a lakóját.

Amelia nagyot nyelt, amikor a férfi lába ismét az övéhez ért, mert ezúttal biztosan nem véletlenül.

– Köszönöm.

Amelia nehezen tudott tisztán gondolkodni. Azon tűnődött, valójában minek köszönheti a férfi látogatását.

– Nos, Antonio… – A hangja fátyolos volt. – Talán most már el kellene árulnia, miért is van itt.

Úgy utazott ide, hogy arra számított, utálni fogja ezt a nőt. Hiszen a DiSalvo család tagja. De nem gyűlölte.

Épp ellenkezőleg: élvezte a társaságát. Nehezen tudott az üzletre koncentrálni, amikor a lány mosolygott vagy viccelődött.

Mit fog szólni, ha elmondja neki az igazat? Ha elmagyarázza, mit akar?

Vajon megérti? Vagy elküldi? Akkor a B tervhez kell folyamodnia.

– Antonio? – szólalt meg Amelia.

A férfi a gondolataiba merülve belekortyolt a borába.

– A nagyapáink barátok voltak – válaszolta lassan, próbálva kideríteni, mit tud a lány a viszályról.

– Tényleg?

– Ez már nagyon régen volt – folytatta a férfi.

– És ezért van itt?

– Részben.

– Kitalálósdit játszunk?

– Miért ne? Hadd találjam ki, mit keres maga egy ilyen faluban.

– Nem tetszik?

– Biztosan nem hasonlít ahhoz az élethez, amit Rómában folytatott.

– Miért mondja ezt?

– Maga egy DiSalvo – felelte Antonio nyugodtan. – És ez a kis ház… nem illik ehhez a névhez.

Amelia felnevetett.

– Igaz. – Egyenesen a férfi szemébe nézett. – Úgy érzem, mintha ismerném – mondta – Kész őrület, nem igaz?

Igen, tényleg az. Ebben a helyzetben minden őrültség. Ez a nő az ellensége, és mégis ebben a pillanatban csak a puha ajkaira tudott gondolni.

3. FEJEZET

– Úgy tűnik, kezdem elveszíteni az eszem – mondta Amelia, és úgy pislogott, mintha álmából ébredt volna. Belekortyolt a borába.

– A nagyapámat Enrique Herrerának hívták. Említette őt valaha az apja?

A lány tágra nyílt szemébe zavarodottság költözött.

– Nem.

Furcsa. Hogy lehet, hogy Amelia nem tud a viszályról, amely mind az ő, mind Carlo életét meghatározta?

– Alig beszélünk – magyarázta a lány vállat vonva.

Antonio teste megfeszült. Érezte, ahogy átjárja a vágy. Kizárólag Amelia segítségével szerezheti meg az irányítást a cég felett, amelyre annyira vágyik. Csak őt felhasználva állhat végre bosszút az apjáért.

Akkor miért nehéz koncentrálnia? Mert hónapok óta cölibátusban él, válaszolta meg a saját kérdését. Mert csak arra összpontosított, hogy apja utolsó hónapjait a lehető legkényelmesebbé tegye, és aztán illően meggyászolta.

– A bátyám talán többet tud a nagyapjáról – mondta Amelia halkan. – Beszélt már vele Enrique-ről?

Kétszer. De a Carlóval folytatott beszélgetések sosem végződtek jól. A gyűlölet kölcsönös volt.

– Nem fontos.

– Én azt hiszem, hogy igen. – Amelia kicsit előrehajolt, és a lába a férfi lábához ért a dohányzóasztal alatt. – Elvégre azért repült ide, hogy róla kérdezzen. Vagy valami másról akart beszélni?

Madre de Dios! Antonio a semmiből építette újjá a birodalmát. Egyedül hozta vissza a Herrera Incorporatedet a csúcsra, és most ez a nő térdre kényszeríti?

Hirtelen felállt. Egy pillanatra elképzelte, milyen lenne, ha a magáévá tenné a lányt. Milyen lenne meghódítani, hallani kéjes sikolyait?

De hiszen DiSalvo! Akkor meg hogy lehetnek ilyen gondolatai?

Hallotta a ruha susogását, ahogy Amelia is felállt. A következő másodpercben a lány keze a vállán volt, és gyengéden maga felé fordította.

– Antonio? Rosszul van? Mi a baj?

Gyönyörű szempár egy csoda szép arcban. Hosszú, szőke haj, amelyen legszívesebben végigsimítana. A férfi nyelt egyet.

Később még lesz idő a bosszúra. Utána.

Felemelte a kezét, és Amelia arcára tette. A lány a megadás jeleként kissé szétnyitotta az ajkát.

És ő elfogadta ezt a megadását.

– Te vagy a legszebb nő, akit valaha láttam – mormolta spanyolul.

A szavak ott vibráltak a levegőben. Amelia nézte ezt a vonzó férfit, és úgy érezte, hogy képtelen védekezni ellene.

– Én…

Amelia keze mintha magától felemelkedett volna. Ujjait Antonio mellkasára tette, és nyelt egyet. Tekintete a férfi tekintetét keresték. A bizonytalanság vágyakozással keveredett benne.

Antonio mély torokhangot hallatott, majd lehajtotta a fejét – vagy a lány állt lábujjhegyre? Akárhogy is, az ajkaik összeértek. A férfi keze Amelia tarkójára csúszott, és szorosan magához húzta.

– Antonio…

Ez őrület! Semmit sem tud erről a férfiról, csak a nevét és azt, hogy a nagyapjaik valaha barátok voltak. És mégis ebben a pillanatban úgy érzi, hogy egyedül hozzá tartozik.

Nem érdekelte, hogy került az ajtaja elé. Csak az számított, hogy ott volt, és akarta őt. A mindent elsöprő vágy, amelyet korábban nem ismert és nem is értett, átjárta minden porcikáját.

Hangos mennydörgés hallatszott. Másodpercekkel később villámok cikáztak az égen, és a ház teljes sötétségbe borult.

Antonio nem reagált az áramszünetre. A keze végigsiklott Amelia testén, amíg meg nem találta a pólója szegélyét. Olyan lassan tolta feljebb az anyagot, hogy a lány beleborzongott. Csak addig szakította meg a csókot, amíg áthúzta Amelia fején. Aztán újra megcsókolta, lázasan végigsimította az ajkaival a nyakát, nyelvével megérintette az érzékeny bőrt, amíg Amelia sóhajtozni nem kezdett a gyönyörtől.

A csók megszakítása nélkül Antonio levette az ingét. A lány mohón végigsimított a testén. Majd kicsatolta az övet, és lehúzta a cipzárt. Antonio kilépett a nadrágból, és a következő pillanatban a lány keze már a csupasz, feszes fenekét markolta.

Antonio szorosan magához húzta Ameliát, hogy érezze az izgalmát. A lány meglepetten nyitotta ki a szemét, de a férfi újra megcsókolta, majd felkapta, mint egy tollpihét. Amelia a férfi dereka köré kulcsolta a lábát. Az érzés annyira izgató volt még a farmernadrágján keresztül is, hogy halkan felkiáltott.

Antonio spanyolul suttogott néhány szót, és egy pillanatra letette Ameliát, hogy elővegye a pénztárcáját a nadrágzsebéből. Kivett egy óvszert – nem, több óvszert is. Amelia elvörösödött.

Valamit feltétlenül el kellene mondania, nevezetesen azt, hogy még szűz. De a férfi keze már a farmerján volt. Kigombolta, majd lecsúsztatta a nadrágot a lány lábán. Miközben ezt tette, letérdelt eléje, és ajkait combjának belső feléhez nyomta. Amelia érezte, hogy elveszett. Ujjait a férfi hajába temette, és hátravetette a fejét.

Antonio lehúzta róla az egyszerű pamutbugyit. Amelia most már szinte meztelenül állt – de nem érdekelte.

Antonio a csípőjétől lefelé haladva csókolgatta, amíg a nyelvével meg nem érintette azt a pontot, ahol a lány vágya összpontosult. Amelia újra és újra a férfi nevét suttogta. Úgy érezte, mintha hullámvasúton lenne, amelyet nem tudott és nem is akart megállítani.

Felkiáltott, amikor az érzelmek tűzijátéka felrobbant benne, amely semmi máshoz nem hasonlított, amit eddig ismert. Elsöpörte minden félelmét, miszerint frigid lenne. Ha ilyen a szex, akkor ő azonnal függővé vált.

Antonio felegyenesedett, és kigombolta a lány melltartóját. Lehajtotta a fejét, és felváltva szopogatta az ágaskodó bimbókat. A vágy újabb hulláma öntötte el Ameliát.

Hallotta, ahogy a férfi feltép egy óvszercsomagot, és érezte Antonio kezét a hasán.

A férfi könnyedén megragadta, felemelte, és bevitte a kis konyhába, ahol a falhoz szorította.

– Kérlek, kérlek, kérlek! – könyörgött Amelia feloldozásért, amit nem ismert, de tudta, hogy most szüksége van rá.

– Akarod, ugye?

– Igen – nyögte a lány. – Kérlek, Antonio!

A férfi sötét szemében valami új villant: megkönnyebbülés és elszántság. Egy gyors mozdulattal belehatolt a lányba.

Amelia teste megfeszült az éles fájdalomtól.

Antonio spanyolul káromkodott, amikor rájött, miről van szó. Majd halk szavakat suttogott az anyanyelvén, miközben a karjaiban tartotta a lányt, amíg a fájdalom alább nem hagyott.

A vágy visszatért, még követelőzőbben, mint korábban.

– Kérlek! – mondta Amelia újra, és a kezét a férfi arcára tette.

– Biztos vagy benne, querida?

Amelia bólintott.

A férfi lassan, óvatosan mozogni kezdett benne. A falhoz szorította a lányt, és megcsókolta. Figyelte, ahogy másodszor is elélvez. Majd hagyta, hogy lecsússzon a földre, de csak azért, hogy újra felemelje, és a mellkasához szorítva felvigye az emeletre. Bepillantott az első szobába – az irodájába –, majd megtalálta a hálószobát, ahol a félhomályban kibontakoztak egy ágy körvonalai. Óvatosan lefektette rá Ameliát.

– El kellett volna mondanod – suttogta, és a szavaiban sajnálkozás csengett.

Aztán melléje feküdt, és megcsókolta. A lány Antonio dereka köré kulcsolta a lábát.

– Az első alkalomnak nem egy olyan férfival kellene megtörténnie, akit alig ismersz – mormolta Antonio, de a lány alig hallotta a fülében dübörgő gyönyörtől.

A férfi ezúttal vele együtt élvezett el, szorosan átölelte és megcsókolta.

Aztán egy kicsit elhúzódott. A sötétben lehetetlen volt kivenni az arcvonásait.

Összekulcsolta az ujjaikat.

– Fogalmam sem volt róla – mondta.

– Tudom. – Most, hogy a szenvedély vihara elült, Ameliát elfogta a bizonytalanság, de nem bánta meg, amit tett. – Valószínűleg szólnom kellett volna.

– Igen, akkor tökéletessé tehettem volna számodra az első alkalmat.

Amelia gyengéden megsimogatta a férfi mellkasát.

– Így is tökéletes volt. Nem is sejtettem, hogy ez ilyen…

Antonio halkan felnevetett.

– Komolyan mondom – erősködött Amelia fátyolos hangon. – Soha nem értettem, mi ez a nagy felhajtás a szex körül.

– Ez meglep.

A férfi többet tud róla, mint ő saját magáról, és ebbe minden bizonnyal beletartozik az anyja viselkedése is.

– Azt hiszem, sokan azt várják tőlem, hogy olyan legyek, mint az anyám – mondta Amelia –, de én nem vagyok olyan.

– Nem akartál olyan lenni – javította ki Antonio, és a hátára fordult karjaiban a lánnyal, hogy az felülre kerüljön.

– Igaz – ismerte el Amelia, noha úgy érezte, mintha árulást követne el.

– Soha nem volt még kapcsolatod?

– Persze hogy voltak kapcsolataim – felelte Amelia, és utálta, hogy ilyen kezdőnek tűnik. – De soha semmi komoly, és soha nem tartott sokáig. Nálad viszont valószínűleg nagyon hosszú a volt barátnők listája.

– Nem igazán – válaszolta Antonio a lány meglepetésére. – Nem voltak barátnőim.

Hát persze! Milyen naiv!

– Hanem csak szeretőid.

Antonio nevetett.

– Abból viszont akadt.

Amelia az alsó ajkába harapott.

– De fogadok, hogy régen feküdtél le szűzzel.

– Még soha nem feküdtem le szűz lánnyal – vallotta be Antonio.

Amelia zavartan pislogott.

– Komolyan?

– Igen.

Akkor ő lett volna az első? Ez tetszett Ameliának, még ha nem is tudta megmondani, miért.

– Hogy érzed magad?

– Lazán és kielégülten.

– Örömmel hallom. Maradj ott, ahol vagy!

Antonio felállt, és elhagyta a szobát.

– Mit csinálsz? – kiáltott utána a lány, majd nagyot ásított, és a párnába fúrta a fejét.

Mivel Antonio nem felelt, lehunyta a szemét. Egy perccel később mégiscsak megkapta a választ. Hallotta a kádban a víz csobogását, a fürdőszobai szekrények nyitását és csukását. Antonio nem sokkal később visszatért.

– Alszol?

Amelia a fejét rázta, de aztán rájött, hogy a férfi nem látja őt.

– Nem. – Felült. – Fürödni fogsz?

Antonio nevetett.

– Én nem. De te igen. – Azzal a lány keze után nyúlt.

Amelia kikászálódott az ágyból, de a lába remegett. Antonio újra az ölébe vette.

– Ezt meg tudnám szokni – viccelődött a lány.

A férfi bevitte a fürdőszobába, és Amelia lélegzete elakadt. Antonio az összes gyertyát felkutatta. A gyertyák meleg fénybe vonták a helyiséget – akár egy tündérmesében.

Ne! – figyelmeztette Ameliát a tudatalattija.

Ne is gondolj rá!

Mert tündérmesék nincsenek.

A fürdőkád vizén vastag habréteg lebegett, és a levendula illata betöltötte a levegőt. Antonio tehát megtalálta a fürdőolajat is. A férfi lassan beeresztette a vízbe, és Amelia elmosolyodott, ahogy a melegség körülölelte.

– Mennyei! – sóhajtott fel.

– Jó szórakozást! – Antonio szemében ígéret csillant, és a lány szíve kihagyott egy ütemet. – Élvezd ki! – Elérhető közelségbe tett egy törölközőt, és az ajtó felé indult. – És ne aludj el! – mondta, majd távozott.

Amelia elmosolyodott. Mintha el tudna aludni!

4. FEJEZET

Antonio összeszedte a ruháit a konyha padlójáról, és felöltözött. Vissza akarta vinni Ameliát az ágyba, és lassan szeretkezni vele egész éjjel.

De ez veszélyt jelentett volna – azt a veszélyt, hogy elfelejti, miért jött ide. Miért van szüksége Amelia aláírására a magával hozott iratokon.

Olyan közel volt a céljához, és semmiképpen sem hagyhatta, hogy egy nő elhomályosítsa az elméjét.

Komor arckifejezéssel hagyta el a házat, és az autója felé indult. Az eső elállt, de a felhők még mindig eltakarták a holdat és a csillagokat.

Az iratok az első ülésen voltak. Antonio kivette őket, és visszament a házba. Az emeletről nem hallatszott zaj.

Küzdött a késztetés ellen, hogy felmenjen, és megnézze, nincs-e szüksége valamire Ameliának. A szenvedélyes szex még nem jelent kapcsolatot. Semmi oka rá, hogy eljátssza a gondoskodó barátot. Mindkettőjüknek jobb, ha mostantól a látogatásának okára koncentrál.

– Már fel is öltöztél? – Amelia lépett be a nappaliba, és abban a pillanatban újra kigyulladt a fény. Mindössze egy selyemköntöst viselt. – Mi az? Megnémultál? – Egy csipetnyi bizonytalanság suhant át az arcán. – Tudom, hogy jó volt, de nem annyira jó, hogy elálljon a szavad, ugye?

– Azért jöttem ide ma este, mert valami fontos dologról kell beszélnünk.

Amelia zavartnak tűnt.

– Ó, igen! Erről már meg is feledkeztem. Valami köze van a nagyapáinkhoz, ugye? – A lány közelebb lépett. – De ez bizonyára várhat – mondta, és kihívóan a melléhez húzta a férfi kezét.

Istenem, bárcsak várhatna!

Antonio vágott egy grimaszt.

– Nem igazán. Miért nem ülsz le?

– Ha úgy gondolod… – Gyanakvó kifejezés jelent meg Amelia arcán.

Antonio egy kicsit elbizonytalanodott, de a DiSalvók iránti gyűlölete mélyebb volt annál, hogy meghátráljon.

– Itt kell aláírnod ezt a dokumentumot.

Elővette a szerződést az aktatáskájából, és az asztalra tette.

Kurta, értetlenkedő pillantás után a lány az asztalhoz lépett, és lassan elolvasta a szerződést. Amikor az utolsó oldalhoz ért, felemelte a tekintetét, és megkérdezte:

– Miért akarod megvenni a Prim’Aqua részvényeimet?

– Mert akkor én leszek a többségi tulajdonos.

A lány láthatóan nem értett semmit.

– Ez a családom egyik cége. Miért akarsz többségi tulajdonos lenni?

– Mert ez a cég valaha az én családomé volt – válaszolta Antonio. – És addig nem nyugszom, amíg vissza nem kapom.

A szavak fenyegetően ott vibráltak a levegőben, de Amelia még mindig nem értette a dolgot.

– Feltételeztem, hogy csak a nagyapáinkról akarsz beszélni – mondta a fejét ingatva. – Hogy jönnek ide a részvények?

– Már megszereztem a cég harmincöt százalékát – tájékoztatta Antonio a lányt. – Az apád és a bátyád soha nem fognak megválni a részvényeiktől, de nem számít, mert a te részvényeiddel az enyém lesz a többség.

– Miért kell ez neked?

A lány Antonio felé fordult. Tényleg odaadta a szüzességét egy olyan férfinak, aki csak a családi vállalkozásban való részesedését akarja?

– Nagyapáink gyerekkorunk óta a legjobb barátok voltak – kezdte Antonio.

– Nem érdekel a történetet! – válaszolta Amelia feszülten. – Csak arra vagyok kíváncsi, miért jelentenek neked olyan sokat ezek a részvények, hogy ideutaztál, és… és elcsábítottál, csak hogy megszerezd őket.

Antonio megrökönyödött.

– Az egyiknek semmi köze a másikhoz – mondta, és a lány felé nyújtotta a kezét, aki dühösen eltolta.

– Nem! – Hátrálni kezdett, míg csípőjével az asztalnak nem ütközött. – Az este azon része, amikor hozzám érhettél, véget ért.

Antonio összepréselte az ajkait.

– Nem azzal a szándékkal jöttem, hogy lefeküdjek veled. Ez csak… csak megtörtént. – Megrázta a fejét. – Nem terveztem el.

– Hát persze! – Amelia hangja reszketett a dühtől és a megbántottságtól. – Kapóra jött, hogy ágyba bújtam veled, mielőtt megkötöd a milliós üzletet.

– A szerződésből láthatod, hogy kész vagyok a tényleges érték dupláját fizetni.

Amelia csípőre tette a kezét, de rögtön azt kívánta, bárcsak ne tette volna. A köntöse ugyanis szétnyílt, és Antonio tekintete a mellére siklott.

– Nincs szükségem a pénzedre! Gondolod, van olyan összeg, ami arra csábítana, hogy pont neked adjam el a részvényeket?

– A nagyapáink összevesztek. Nem, ez több volt annál. Háború tört ki köztük – tért vissza Antonio az eredeti történethez. – Ők alapították a Prim’Aquát az apjuktól örökölt hajózási társaságok egyesítésével, és a világ legnagyobb hajózási vállalatává tették. Mindkét család a Prim’Aquának köszönheti a jólétét.

– Ha te mondod – válaszolta Amelia csípősen, és az ajtó felé indult. – De a cég most már az apámé.

– A nagyapád rászedte a nagyapámat, hogy írjon alá egy papírt. A nagyapám megbízott benne, és elolvasás nélkül aláírta a dokumentumot.

– Az ő hibája volt.

Antonio arca megfeszült.

– Igen, az ő hibája volt, hogy megbízott egy DiSalvóban. Én ezt a leckét soha nem fogom elfelejteni. De jóvátehetjük, ami történt, ha észszerűen viselkedsz.

– Azt kéred tőlem, hogy legyek észszerű, miután sértegetted az egész családomat? És engem?

– Tolvajok és gazemberek családjából származol, Amelia.

A lány szeme elkerekedett.

– Tűnj el ebből a házból! – követelte remegő hangon. – Hogy beszélhetsz ilyen nyilvánvaló undorral a családomról, amikor épp most keltél ki az ágyamból?

– Annak semmi köze ahhoz, amiért jöttem. Nem terveztem el, de nem is tántorít el a célomtól. – Antonio szeme figyelmeztetően összeszűkült. – Semmi sem tántorít el, Amelia.

A lány elsápadt.

– Aljas vagy, tudod?

Látta, hogy a férfi állkapcsán egy izom megrándul, miközben próbál uralkodni magán.

– Téged nem érdekelnek azok a részvények, amelyeket én meg akarok szerezni.

– Honnan tudod? – kérdezte Amelia, és keresztbe fonta a karját a melle előtt.

– Amióta tiéd a részvénycsomag, nem vettél részt egyetlen igazgatósági ülésen. Sem a részvényesek találkozóján. Nem jársz céges rendezvényekre, nem vagy aktív a honlapon.

– És akkor mi van? Hallottál már csendes társról?

– Ez nem ugyanaz. A lehető legtávolabb menekültél a DiSalvo Industriestől. Nem akarod irányítani a vállalatot…

– Meglepő? Hogy olyan keselyűkkel foglalkozzam, mint te?

Antonio hangosan kifújta a levegőt.

– Keselyű vagyok, mert vissza akarom kapni, amit elloptak tőlem? A Prim’Aqua születésemnél fogva megillet…

– Akárcsak engem és Carlót – szakította félbe a lány hűvösen. – Ugyanannyi részvényed van a cégben, mint nekem. És több, mint a bátyámnak. Akkor mi a baj?

– Nem akarom, hogy a családodnak részesedése legyen a cégben – jelentette ki Antonio jéghidegen. – A nagyapád ellopta tőlünk, és nekem szándékomban áll visszaszerezni. – Kicsit megenyhülve folytatta: – Csak én nem fogom ellopni. Ez egy egyszerű üzleti tranzakció. Van nálad valami, ami nekem kell, és hajlandó vagyok fizetni érte.

– Tényleg hihetetlen vagy! Ha rögtön az érkezésed után elmondod ezt, talán még arra is hajlandó lettem volna, hogy meghallgassalak. De hogy képzelhetted, hogy a történtek után előállsz egy ilyen ajánlattal, és én nem leszek dühös?

– Mert értelmes, felnőtt nő vagy. És képes vagy felismerni, hogy az üzleti- és a magánügyeknek semmi közük egymáshoz.

– Itt nincs üzlet! – kiáltotta Amelia dühösen. – Épp most szexeltünk! Elvetted a szüzességemet, és… Csak egy trükk volt, hogy megpuhíts, és beleegyezzek bármibe.

Antonio spanyolul szitkozódott, és megrázta a fejét.

– Ha azt hiszed, hogy ilyesmire vetemednék, akkor nem ismersz.

– Nyilvánvalóan nem – bólintott Amelia. – És most kérlek, menj el!

– Ne akard, hogy az aláírt szerződés nélkül távozzak! – válaszolta Antonio vészterhes hangon.

Beletelt egy kis időbe, mire Amelia felfogta a szavak értelmét.

– Most fenyegetsz?

– Nem. A bátyádat fenyegetem. Carlo néhány évvel ezelőtt balga módon újraélesztette a családi rivalizálást. Őszintén meglep, hogy soha nem beszélt veled erről.

– Engem nem érdekelnek ezek a dolgok.

– Egyszer s mindenkorra tönkre akarta tenni az apámat. Ez lett volna az utolsó csapás ebben a háborúban. Amikor átvettem a céget, romokban hevert. – Antonio szemébe szomorúság költözött. – Hosszú időbe telt, amíg újjáépítettem a Herrera Incorporatedet, de sikerült, querida, és sőt még annál is több.

Amelia megborzongott.

– Hogy érted?

– Az elmúlt években bölcsen fektettem be a pénzemet, közben folyamatosan vásároltam DiSalvo-részvényeket, ami azt jelenti, hogy jelenleg a bátyád különböző vállalatainak több mint a fele az enyém.

Amelia élesen beszívta a levegőt. Biztos túlzás, nyugtatta magát.

– Nem hiszek neked – mondta pillanatnyi csend után. – Carlo soha nem hagyná, hogy ilyesmi megtörténjen.

– Könnyű megszerezni valamit, ha van türelmed.

– De mi célból? – Amelia számára értelmezhetetlen volt a gyűlöletnek ezen mélysége. – Nem igazán akarod Carlo vállalatait, ugye?

– Nem. – Antonio lejjebb eresztett a hangját. – Tönkre akarom tenni őt. Meg akarom szerezni a bátyád örökségét, és lerombolni, ahogy ő tette az apáméval. Csak én úgy fogom elpusztítani, hogy remény se legyen a feltámadásra. Addig nem nyugszom, amíg nincstelenné nem válik.

Amelia újra megborzongott. Antonio tele volt hideg gyűlölettel és elszántsággal. Kétsége sem volt afelől, hogy beváltja a fenyegetését.

– Tényleg azt hiszed, hogy ez majd kárpótol azért, ami az apáddal történt?

Antonio egy pillanatig hallgatott, majd megvonta széles vállát.

– Carlo a tűzzel játszott. Csak hagyom, hogy megperzseljék a lángok.

– Ez abszurd!

– Két lehetőség van, querida. Eladod nekem a Prim’Aqua részvényeidet, és az egésznek vége. Kész, elintézve. És Carlo birodalma biztonságban lesz. Vagy megtartod őket, és ezzel megtagadod tőlem egy olyan vállalat tulajdonjogát, amely törvényesen engem illett. Ez esetben tönkreteszem a családi cégeiteket. Megvan hozzá a hatalmam, és használni is fogom. És élvezni.

– Közben is el fogod veszíteni a vagyonod nagy részét.

– Több pénzem van mint elég – válaszolta Antonio közönyösen.

– Hihetetlen!

– Jobb, ha hiszel nekem. És helyesen döntesz.

– Az én döntésem az, hogy hagyd el a házamat! – Amelia felrántotta az ajtót. – Menj, vagy hívom a rendőrséget!

Antonio néhány másodpercig nézte a lányt. Aztán megrázta a fejét.

– Nem akarok veszekedni veled.

– Én sem – válaszolta Amelia. – Tűnj el a házamból! Most!

– Ezzel még nincs vége – mondta Antonio szinte bocsánatkérő hangon, és távozott.

Antonio nem lepődött meg, amikor másnap reggel Carlo diSalvo felhívta. Az

azonban meglepte, hogy milyen hatással volt rá a telefonhívás.

Nem tudott úgy beszélni Carlóval, hogy közben ne gondolt volna Ameliára – és arra, hogyan reagált a teste az ő testére. Nem tudta lehunyni a szemét anélkül, hogy ne látta volna a lány házát és a fényfüzéreket, amelyekkel szinte minden szobát feldíszített.

– Gazember vagy! – sziszegte Carlo a telefonba. – Tényleg azt hitted, hogy nem jövök rá?

Antonio lenézett Londonra a penthouse ablakán keresztül.

– Nem igazán érdekel – válaszolta, ami nem volt teljesen igaz. Mert volt egy dolog, ami igenis érdekelte.

Amelia.

Nevetséges, de amióta elhagyta a lány házát, nem tudta őt kiverni a fejéből. Emellett nem tudott szabadulni az érzéstől, hogy életében először nem jól döntött. Nem érte el a célját, és mindezt tetézte azzal, hogy lefeküdt az ellenséggel.

– Szóval mi a terved? – kérdezte Carlo.

– Hogy tönkretegyelek. Nem, nemcsak tönkreteszlek, hanem elveszek és elpusztítok mindent, ami fontos neked, csak hogy szenvedni lássalak.

– Tényleg azt hiszed, hogy sikerülni fog?

– Már megtörtént – mondta Antonio ördögi mosollyal.

Letette a kagylót, és elhessegette az Ameliával kapcsolatos gondolatait. A szexnek semmi köze az üzlethez.

Tárcsázta az ügyvédje számát.

– Itt Herrera – mondta, amikor az ügyvéd felvette a telefont. – Találkoznunk kell. A DiSalvo-ügyről van szó.

Hátradőlt a székében, és kibámult az ablakon. A régóta várt bosszú mélységes elégedettséggel töltötte el.

Noha magán érezte egy kék szempár vádló tekintetét, amikor utasította az ügyvédjét, hogy kezdeményezze a DiSalvók bukását.

5. FEJEZET

Amelia szemügyre vett a bejárat fölött az aranybetűs nevet: Herrera Inc. A gyomra összeszorult, miközben csendben várakozott.

Nem a félelemtől, mondta gyorsan magának. Hanem a dühtől, a haragtól és a felháborodástól. De mindenekelőtt a hitetlenkedéstől, mert hat héttel azután, hogy lefeküdt a báránybőrbe bújt farkassal, kénytelen volt Spanyolországba repülni, és ezen a forró, fülledt napon a férfi irodája előtt várakozni. Pedig sokkal szívesebben maradt volna meghitt kis házában a könyveivel és egy nagy kanna teával.

Arra gondolt, hogy felhívja a férfit, és telefonon közli vele a hírt. Jó lett volna utána egyszerűen letenni a kagylót, és kételyek meg aggodalmak között hagyni Antoniót. De telefonon az ember nem közöl ilyesmit.

– Már nem tart sokáig – biztosította Antonio titkárnője, aki kicsit aggódva figyelte őt.

Tényleg ennyire rosszul néz ki? – tűnődött Amelia.

A reggeli émelygést már majdnem maga mögött hagyta, de persze ma egész nap pocsékul érezte magát.

Alaposan átrágta, mit fog mondani a férfinak. Több változatot is kidolgozott.

„Antonio, terhes vagyok, de nyilván téged ez nem érdekel, ahogy a baba sem, mert szerinted az ördög fattya.”

Vagy: „Antonio, terhes vagyok, és nincs az a pénz, amit fel tudsz ajánlani, hogy eladjam neked ezt a gyereket. Nem mindent lehet pénzen megvenni.”

Aztán ott volt a lehetőség, hogy szitkok tömkelegét zúdítja a férfira.

Erősebben szorította a táskája pántját. Ha Antonio tudta volna, hogy jön, most azzal vádolná a férfit, hogy szándékosan megvárakoztatja. De hamis nevet adott meg, hogy időpontot kapjon. Riporternek adta ki magát, aki cikket akar írni róla. A titkárnő negyedórányi időt adott neki.

Tizenöt perccel később kinyílt az ajtó, és egy férfi lépett ki – de nem Antonio. Szőke, zöld szemű, napbarnított bőrű fiatalember. Öltönyt viselt, de úgy nézett ki, mint aki sokkal szívesebben szörfözne rövidnadrágban. És amerikai akcentussal beszélt.

– Jó volt újra látni téged, haver!

Kicsivel később Antonio is megjelent az ajtóban. De nem egyedül volt, hanem egy kisfiút tartott a karjában. A gyerek négy-öt éves lehetett, és láthatóan Down-szindrómával született. Az arcvonásai egyértelműen tanúskodtak erről. Úgy mosolygott Antonióra, mintha ő lenne a legfantasztikusabb ember a világon.

– Üdvözöld az anyukádat a nevemben, jó?

A gyerek felemelte a kezét, és összepacsizott Antonióval.

A lány ekkor megérezte, hogy a férfi tekintete rászegeződik.

– Amelia? – Őszintén meglepettnek tűnt.

A barátja követte Antonio pillantását, majd átvette tőle a gyereket.

– Most már magadra hagyunk. De ne tartson túl sokáig, amíg meglátogatsz minket Venice Beachen, oké?

Antonio nem válaszolt. Szótlanul bámulta Ameliát. Talán azt hiszi, hogy meg tudja félemlíteni?

A lány kihúzta magát.

„Ez a fickó kihasznált. Bejött a házadba, elcsábított, te meg bedőltél neki, pedig mindig is távol tartottad magad a hozzá hasonló alakoktól.”

Miután a férfi és a kisfiú távozott, Antonio átvágott az előcsarnokon, és odalépett Ameliához.

– Nem is tudtam, hogy Madridban vagy – szólította meg csevegő hangon, mintha rendszeresen beszélgetnének, és a lány csak elfelejtette volna megemlíteni ezt az apróságot.

– Hozzád jöttem.

Amelia örült, hogy a férfi nem próbált kezet fogni vele, vagy puszit adni.

– Tényleg?

Antonio felvonta a szemöldökét, és Amelia legszívesebben felpofozta volna az önelégült arckifejezéséért. Valószínűleg azt hiszi, azért jött, mert nem bírta tovább nélküle.

– Felteszem, van egy irodád, ahol négyszemközt beszélhetünk – mondta a lehető legnyugodtabb hangon.

– Persze – felelte Antonio, és a hátára tette a kezét.

– Nagyon jól tudok egyedül is járni, köszönöm – felelte a lány, és tett egy lépést oldalra, majd az iroda felé vette az irányt.

Rendben, nyilvánvalóan még mindig haragszik rám. De eljött, és Antonio úgy gondolta, hogy ennek valami köze van Prim’Aquához. Feltehetően a Carlo elleni lépései aggasztani kezdték a családot. Amelia ezért van itt? Hogy könyörögjön?

A farmer és póló helyett, a lány ma fekete nadrágot és selyemblúzt viselt. És magas sarkú cipőt.

Kiöltözött.

Vajon az ő kedvéért?

Antonio kinyitotta az ajtót, és előreengedte Ameliát.

A férfi irodája pontosan olyan volt, mint amilyenre Amelia számított. Mint az apja irodája. És a bátyjáé. És mint az összes egoista vállalkozóé, akik a pénzügyi világot uralják. Nagy ablakokkal és lenyűgöző kilátással. Jókora íróasztal, számítógép és síkképernyős tévé a falon. Konferenciaasztal bőrfotelekkel, plusz egy tárgyalósarok fehér bőrkanapékkal.

Volt néhány személyes tárgy is. Egy kis kerámiabika az íróasztalon. Egy modern szobor szürke és ezüstszínű fémből.

Amelia letette a táskáját egy székre, mielőtt Antonióhoz fordult volna.

Istenem, de jóképű!

– Megkínálhatlak egy itallal?

Amelia már a gondolattól is rosszul lett.

– Nem, köszönöm.

Az ablakhoz lépett, és a tekintete megpihent a városon.

– Nos… – mondta Antonio halkan. – Mit tehetek érted, Amelia?

Ahogy a férfi kimondta a nevét, a lány szíve nagyot dobbant. Mély levegőt vett, hogy megnyugodjon.

Mivel még mindig nem szólt, a férfi folytatta:

– Egy perc múlva megbeszélésem lesz.

– Nem lesz. Velem kell beszélned.

– Újságírónak adtad ki magad, csak hogy újra láthass?

Amelia bólintott.

– Miért nem árultad el a neved?

– Mert perverz örömömre szolgált, hogy meglephetlek – vallotta be őszintén a lány, amit a férfi bágyadt mosollyal jutalmazott.

– Sikerült.

Fogalmad sincs róla, mennyire, gondolta Amelia, és kissé megrázta a fejét.

Tényleg végigcsinálja ezt?

Hát persze! Mi lehet az alternatíva? Megszülni a gyereket, és soha nem beszélni neki az apjáról? Ahogy az ő anyja tette?

Nem, sosem okozna ilyen fájdalmat a gyermekének. Amelia úgy nőtt fel, hogy fogalma sem volt arról, ki az apja. Tulajdonképpen még abban sem volt biztos, hogy az anyja tudja-e.

Isten ments, hogy Antonio úgy döntsön, hogy részt akar venni a gyermeke életében! Mert ez azt jelentené, hogy neki is rendszeresen találkoznia kell vele.

Amelia azonban kételkedett abban, hogy a férfi szívesen foglalkozna a gyermekével. Elvégre félig DiSalvo lesz.

A gondolatra felszegte az állát.

– Nem tart sokáig – mondta, és hálásan gondolt a délutánra lefoglalt repülőjáratra.

– Ki vele! – mondta Antonio az íróasztalnak támaszkodva.

Amelia szája kiszáradt.

– Egy kis vizet mégis kérek – mondta, és átsétált a helyiségen a kis bárpulthoz.

Remegő kézzel töltött magának egy pohárral, és belekortyolt. Aztán lehunyta a szemét, mert a gyomra háborogni kezdett.

A francba! Belekapaszkodott a pultba, és kényszerítette magát, hogy lenyugodjon. Kizárt dolog, hogy most elhányja magát!