Tom Felton

Túl
a varázslaton

Egy mardekáros vallomásai

részlet

A fordítás alapja:
Tom Felton: Beyond the Wand – The Magic and Mayhem of Growing up a Wizard
First published as Beyond the Wand in 2022 by Ebury Spotlight, an imprint of Ebury Publishing. Ebury Publishing is part of the Penguin Random House group of companies.

Copyright © Tom Felton, 2022

Fordította: © Pétersz Tamás, 2023

Szerkesztette: Mandl Orsolya

Első borító fotója: Joseph Sinclair, Camera Press London
Borítóterv: Lucie Stericker/Studio 7:15
A borítóadaptációt készítette: Kovács Péter

HVG Könyvek, Budapest, 2023
Kiadóvezető: Budaházy Árpád
Felelős szerkesztő: Dufka Hajnalka
www.hvgkonyvek.hu

ISBN 978 963 565 378 2

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Szauer Péter

A könyvben található minden fénykép a szerző saját gyűjteményéből származik, vagy az alábbi jogtulajdonosok szíves engedélyével került felhasználásra:

Abacus Agency. Warner Bros (a Warner Bros. Entertainment Inc. engedélyével. Minden jog fenntartva.). Total Carp magazin. Getty Images (Dave Bennett). PA Images (Alamy Stock Photo). Amy Stares. Getty Images (Kevin Winter). Getty Images (Stephen Lovekin). Twentieth Century Fox (A majmok bolygója – Lázadás ©2011 Twentieth Century Fox. Minden jog fenntartva). Alamy (©20th Century Fox/Album). Alamy (Collection Cristophel ©2011 Tandem Production GmbH&F/DR Photo Kelly Walsh). Sony (RISEN© 2016. Fifty Days Production LLC. Minden jog fenntartva. A Columbia Pictures jóvoltából. Alamy (Rosie Collins/©Sony Pictures Releasing/Everett Collection jóvoltából. Twentieth Century Fox és Pathe („A United Kingdom” ©2016 Pathe Productions Limited, British Broadcasting Corporation and British Film Insititute. Minden jog fenntartva. A Twentieth Century Fox és Pathe engedélyével.) Alamy (Prod DB © Film United – Harbinger Pictures – Pathe/DR Egy egyesült királyság de Amma Asante 2016 GB/USA/TCH). ©IFC Films/Covert Media. Alamy (Dusan Martinicek/©IFC Films/az Everett Collection jóvoltából. Alami (Levitate Film/Caviar Film/Caviar Films /Album). Nick Rutter.

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

A könyvet azoknak a mugliknak ajánlom,
akiknek köszönhetően eljutottam idáig.

Tartalom

Előszó (Emma Watson)

1. Az 1. számú nemkívánatos személy, avagy Draco első súrlódása a törvénnyel
Amelyben egy kínos tinédzserkori eset megmutatja, milyen nehéz a hétköznapi gyerekkor és a filmvásznon élt élet között egyensúlyozni.

2. Mugli családom, avagy Tom, a vakarcs
Amelyben Tom bemutatja nekünk a családját: három eleven fivér, egy türelmes anya és egy mókamester apa.

3. Első meghallgatások, avagy Lúdanyó!
Amelyben Tom első lépései a világot jelentő deszkákon elég sok kívánnivalót hagynak maguk után, de azért csak sikerül bejutnia profi meghallgatásokra.

4. Varázslat készülőben, avagy James Blond és a vörös macskabajusz
Amelyben Tom megkapja első nagy filmes szerepét, összefut a 007-es ügynökkel, és el kell tűrnie az első – és messze nem utolsó – idétlen frizurát.

5. A testvéreim máris rosszul vannak tőle, avagy Sugárhányás a premieren
Amelyben Tom első vörös szőnyeges élményét beárnyékolja a fivérei viselkedése.

6. Anna és a király, avagy Clarice és Hannibal
Amelyben Tom Malajziába utazik, és lejáratja magát két hollywoodi sztár előtt.

7. Potter-szereplőválogatások, avagy Draco találkozik Hermionéval
Amelyben Tom megkapja Draco szerepét, pedig az égvilágon semmit sem tud a Harry Potterről, és bunkó módon viselkedik az ifjú Emma Watsonnal.

8. Olvasópróba, avagy Csókok a seggedre
Amelyben először gyűlik össze a Potter-csapat, és Tom illetlen üzenetet kap Hóborctól.

9. Draco és Darwin, avagy Honnét ered Malfoy gúnyos vigyora?
Amelyben Tom nagyapja megtanítja neki, hogyan nézzen megvetően a griffendélesekre.

10. Az 1. számú nemkívánatos személy (2. rész), avagy Gregory Monstro és a felrobbant forró csoki
Amelyben Tom és mardekáros cimborái tényleg rosszban sántikálnak.

11. A forgatás egy napja, avagy Perselus Piton kolbászos szendvicse
Amelyben Tom körbevezet bennünket a Leavesden Studiosban, Piton pedig megadja a mugliknak, amit akarnak.

12. Rajongók, avagy Hogyan (ne) legyünk igazi seggfejek?
Amelyben Tom szembesül a rajongás őrült világával, és megtanul empátiával viseltetni azok iránt, akik életük részének tekintik őt.

13. Hogyan repüljünk seprűvel?, avagy A darazsak és a nyámnyila alak
Amelyben Tom nehézségekbe ütközik az első évfolyam repüléstanóráin, és Madam Hooch a segítségére siet.

14. Mindkét világból a legjobb, avagy A Seprűnyeles Rohadék
Amelyben Tom minden tőle telhetőt megtesz, hogy a Harry Potter-világon kívül a valóságban éljen, ez azonban nem mindig megy könnyen.

15. Zűr az átváltozástan-órán, avagy Maggie és az ezerlábú
Amelyben a forgatáson elszabadul a pokol egy önkielégítést végző pávián miatt, az átváltozástan-órát pedig a szabadszellemű ezerlábú zavarja meg.

16. Dramione, avagy A csirke és a kacsa
Amelyben Tom nyíltan és őszintén vall Emma Watsonhoz fűződő barátságáról.

17. Weasley-ék akcióban, avagy Golf a griffendilisekkel
Amelyben Tom sokkolja az ifjú Rupert Grintet, a Phelps ikrek pedig varázslatos tervet eszelnek ki.

18. Draco és Harry, avagy Egyazon érme két oldala
Amelyben Tom Daniel Radcliffe iránti tiszteletéről és hozzá fűződő barátságáról mesél.

19. Egy kis orrba vágás, avagy Crak, Hagrid és a hátborzongató Gumitom
Amelyben Tom bemutatja nekünk a Harry Potter-forgatás néhány színészét.

20. Néhány kedves szó Dumbledore-tól, avagy Egy kis friss levegő
Amelyben Dumbledore piros Ferrarijában hasít, Tomhoz pedig szokatlan buzdító beszédet intéz.

21. Alan Rickman fülcimpája, avagy Ne lépjetek a kib*szott palástomra!
Amelyben Alan kiosztja a halálfalókat, Tom pedig elárulja, mi mindent tanult a színészvilág krémjétől.

22. Az 1. számú nemkívánatos személy (3. rész), avagy A világ legjobb/legrosszabb gardedámja
Amelyben Tom bátyja újrafogalmazza a forgatáson ellátandó feladatait, Draco pedig újabb golyó elől tér ki.

23. Malfoy modora, avagy Voldy ölelése
Amelyben Tom bemutatja nekünk varázslószüleit, és mesél arról, milyen volt együtt dolgozni Tudjukkivel.

24. Egyszer minden véget ér, avagy A lány a nagyteremből
Amelyben véget ér a Potter, és elkezdődik egy kapcsolat.

25. Túl a varázslaton, avagy A kaliforniai álom magánya
Amelyben Tom Los Angeles felé veszi az irányt, és kénytelen szembesülni vele, hogy a hollywoodi élet nem egészen olyan, mint amilyennek képzelte.

26. Barney Bárjának balladája, avagy Ha én gazdag lennék
Amelyben Tom a padlóra kerül, és három véletlen találkozás egy éjszakai kaland során segít rájönnie, mi a fontos az életben.

27. Hasznosan eltöltött idő, avagy Különböző énjeim
Amelyben Tom beismer néhány igazságot saját magával kapcsolatban, és újsütetű pozitív gondolkodását a gyakorlatba is átülteti.

Utószó
Amelyben Tom a történetek, különösen egy bizonyos történet fontosságáról elmélkedik.

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek a magyar kiadáshoz

Név- és tárgymutató

Képek

Előszó

Ugye, mindannyiunknak van olyasvalaki az életében, aki mellett úgy érezzük, láthatóvá válunk? Olyasvalaki, aki valamilyen módon tanúja mindennek, ami velünk történik? Olyasvalaki, aki tudja – tényleg tudja –, mi zajlik körülöttünk, és min megyünk keresztül, anélkül, hogy mondanunk kellene bármit is?

Számomra ez a valaki Tom Felton.

Mint az a könyvből kiderül, a kapcsolatunk nem indult valami jól. Amikor először találkoztunk, ábrándozó és valószínűleg eléggé idegesítő kilencéves kislány voltam, és mindenhová követtem őt. Ki voltam éhezve a figyelmére, mint egy kis kölyökkutya. Ám, mint azt olyan ékesszólóan, szépen és kedvesen leírja, a barátságunk ezzel nem ért véget. Szerencsére virágzásnak indult, és kitartott.

Ha a Harry Potter-történetet össze tudnánk sűríteni egyetlen gondolatba (bár olyan sok mondanivalója van, hogy ez szinte lehetetlen vállalkozás volna), akkor azt talán úgy lehetne megfogalmazni, hogy a barátság egyrészt mindennél értékesebb, másrészt semmi igazán jelentős dolgot nem érhetünk el nélküle. A barátságok az emberi létezést összetartó kapcsok, és nagyon hálás vagyok, hogy Tom jelen volt életem meghatározó fordulópontjainál, megértett és bátorított engem. A barátságunk segített át a legnehezebb és legmélyebb önvizsgálatot követelő időszakokon.

De elég belőlem. Ez a könyv Tomról szól. Akinek akkora a szíve, mint egy hegy. Soha nem találkoztam igazán hozzá foghatóval, kivéve talán az anyukáját, Sharont. A Felton-tényező igenis létezik. A könyvben sokat olvashatunk majd Tom bátyjáról, Chrisről, aki ismert arc volt a Harry Potter-forgatáson, és az egyik legszórakoztatóbb figura, akivel valaha találkoztam. Az egész család különleges, és Tom – a négy fivér közül a legfiatalabb – örökölte a kedvességüket és gyakorlatias természetüket.

Ez azt jelenti, hogy ha valaki megismerkedik Tommal, akkor tényleg az igazi Tomot ismeri meg. Ez nem minden színésszel van így. Nagy többségük a nyilvánosság előtt más személyiséget ölt magára. Olyan ez, mintha átállítanának egy kapcsolót: nagyon profik, hihetetlenül jól csinálják, és a másik nem fogja felfedezni a különbséget. De ez nem a valódi énjük, csak rutin. Tom nem tesz ilyet. Tom mindig Tom. Ő nem kapcsol át semmit. Nála nincs is kapcsoló. Az van, amit látunk. Nagyon őszinte és jólelkű a rajongóival, sőt a tágabban vett Harry Potter-közösséggel is. A különleges képessége, amelynek köszönhetően én úgy érzem, mellette láthatóvá válok, mindenkire kiterjed. Lehet, hogy egy kötekedő figurát alakított. Lehet, hogy néha annak is érezte magát. De mindenki elhiheti, ha én mondom: semmi sem áll távolabb tőle. Tom kreatív, érzékeny és egyenes. Olyasvalaki, aki mindent és mindenkit szeretni akar.

Szókratész azt mondta, hogy „a vizsgálódás nélküli élet nem embernek való élet”. Tom ebben a könyvben őszintén és alaposan elemzi az életét és a tapasztalatait, és csodálom, micsoda döbbenetes öntudatosság lakozik benne. Képes nevetni saját magán, és képes újraélni életének legnehezebb és legfájdalmasabb pillanatait is. Az önfejlesztés útját járja, és egyetértek Szókratésszal, amikor azt mondom, hogy azok a nekem való emberek, akik szintén ezt az utat járják. Tom azonban egy lépéssel továbbment, mint a legtöbben: ő elénk, az olvasói elé tárja ezt az utazást. Ez pedig nemes lélekre vall, különösen ma, a közösségi média és az azonnali hírek világában, amikor az éles, sarkított vélemények miatt óriási bátorság kell ahhoz, hogy valaki ennyire lecsupaszítsa és feltárja a lelkét. Mindenkinek valódi, igaz, vizsgálódó életet kellene élnie, ahogyan ő teszi.

Tomhoz hasonlóan nekem is mindig gondot okoz, ha el kell magyaráznom másoknak a kapcsolatunk, egymáshoz való viszonyunk természetét. Immár több mint húsz éve különleges módon szeretjük egymást, és már nem is számolom, hányszor mondtak nekem olyanokat: „Csak előfordult, hogy részegen egymásnak estetek, egyszer biztosan!”, „Biztos csókolóztatok már!”, „Kell, hogy legyen valami!” De az, ami kettőnk között van, sokkal mélyebb ennél. A lehető legtisztább szeretet, amit csak el tudok képzelni. Lelki társak vagyunk, és mindig ott álltunk a másik mellett, ha szüksége volt rá. És tudom, hogy ez mindig is így lesz. Elérzékenyülök, ha erre gondolok. Néha nehéz egy olyan világban élni, ahol az emberek nagyon gyorsan ítélkeznek a szándékaink felett, kételkednek bennük, megkérdőjelezik őket. Tom nem tesz ilyet. Tudom, hogy ha hibát követek is el, ő megérti, hogy a szándékom jó volt. Tudom, hogy mindig hinni fog nekem. Még ha nem is látja a teljes képet, sohasem kételkedik majd benne, hogy jó szándék vezérelt, és minden tőlem telhetőt megtettem. Ez az igaz barátság, és életem egyik legnagyobb ajándéka, hogy valaki így lát, és ilyennek szeret.

Mindig is közös volt bennünk a szavak szeretete, mindketten szeretjük megválogatni őket, hogy jobban kifejezhessük magunkat. Tom, benned egy költő veszett el. Gyönyörűen, elbűvölően, viccesen, kedvesen gondolkodsz és fejezed ki magad. Nagyon boldog vagyok, hogy megírtad ezt a könyvet, és megosztottad velünk. Egyszerre csodálatos élmény és ajándék. Szerencsésnek mondhatja magát a világ, hogy benne élsz, én azonban még szerencsésebb vagyok, hogy a barátomnak tudhatlak.

Chapeau, lelkem darabkája! Gratulálok!

Emma Watson

London, 2022

1 Az 1. számú nemkívánatos személy, avagy Draco első súrlódása a törvénnyel

Kiterítem a lapjaimat: nem ez életem legbüszkébb pillanata. Sőt, anyám nem is tud erről. Nagyon sajnálom, anyu.

Szombat délután volt egy nyüzsgő angol városban. A felnőttek siettek a dolguk után, a tinédzserek pedig csapatokba verődve bóklásztak a bevásárlóközpontokban, és tették, amit a kamaszok tenni szoktak. Senki ügyet sem vetett egy vézna, tizennégy év körüli, sápadt arcú, hirtelenszőke kölyökre, aki a közelben ólálkodott a bandájával. A szóban forgó kölyök én volnék, és őszinte sajnálattal kénytelen vagyok bevallani, hogy rosszban sántikáltunk.

Az ember azt gondolná – és joggal –, hogy jellegzetes, szőke frizurámmal jobban tenném, ha inkább kerülném a bajt. Azt hihetnénk, hogy a bajkeverés nagyon hátul szerepel a prioritási listámon. Úgy tűnik azonban, hogy a normális tinédzserek nem mindig a helyes – és biztos, hogy nem mindig az észszerű – dolgot cselekszik, én pedig éppen azon igyekeztem, hogy ilyen legyek: normális tinédzser.

Ami nem mindig olyan könnyű, ha az ember másik énje történetesen varázsló.

Ez még varázslói pályafutásom elején történt, valamikor az első és a második Potter-film között. Célpontunk a surrey-i Guildfordban lévő HMV zenebolt volt, ami akkoriban ideális helyszínt kínált az idő agyonütéséhez. Bevett szokásnak számított, hogy a kölykök lenyúltak egy-egy cd-t a tokjából, bedugták a kabátjuk alá, és kisétáltak vele, állandó fejfájást okozva ezzel szegény biztonsági őröknek, akik folyamatosan a polcok között cirkáltak, és az ilyesmire készülő csibészekre vadásztak. Ezen a szombaton azonban a bandám nagyobb zsákmányra fente a fogát, mint néhány mezei cd: egy „felnőttes” tartalmú dvd-t szemeltünk ki, amelynek a megvásárlásához még messze nem voltunk elég idősek. Még most is visszarettenek, ha belegondolok. Az igazat megvallva belül akkor is visszarettentem, csak nem akartam kimutatni, mert be akartam kerülni a menő srácok közé. Még a legmenőbbek is vonakodtak ilyen súlyú bűntettet elkövetni, mert a lebukás iszonyú megszégyenüléssel járhatott.

Éppen ezért jelentkeztem én a végrehajtására.

Kedves olvasó, bevallom, Dickens nem rólam mintázta az agyafúrt Vagányt. Erőltetett lazasággal, izzadó tenyérrel, dübörgő pulzussal léptem be az üzletbe. Az okos megoldás az lett volna, ha megkeresem a zsákmányt, meglovasítom, és eltűnök onnét, amilyen gyorsan csak lehet. Talán ha egy kicsit több Mardekár-furfang szorul belém, így is teszek. De nem szorult. Ahelyett, hogy fürgén és elegánsan lebonyolítottam volna a lopást, bemértem a dvd-t, és elkezdtem becserkészni. Legalább ötvenszer ballagtam végig oda-vissza azon a soron, miközben a bőröm csak úgy bizsergett a félelemtől. Még egy idegentől is megkérdeztem, nem venné-e meg nekem a dvd-t, így eljátszhattam volna a menő srácok előtt, hogy sikerrel jártam. Az idegen, teljesen érthető módon, nem volt hajlandó erre, így folytattam az ólálkodást a polcok mentén, oda-vissza.

Oda-vissza…

Oda-vissza…

Eltelt legalább egy óra. Kétlem, hogy akadt egyetlen biztonsági őr is, aki még nem engem figyelt. Nem tudom, felismerték-e a világ legbénább bolti szarkájában a fiút a Harry Potter-filmből. Csak annyit tudok, hogy a frizurám feltűnő volt, ha nem egyenesen furcsa. Valóságos jelzőfényként ragyogott, és teljességgel lehetetlenné tette, hogy beolvadjak a környezetbe.

Azt kívántam, bárcsak ne jelentkeztem volna önként. Tudtam, mekkora hülyeség volt. De képtelen lettem volna rá, hogy behúzott farokkal, üres kézzel oldalogjak ki az üzletből, így végül vettem egy mély levegőt, és akcióba lendültem. Úgy tettem, mintha a plafont bámulnám, és közben izzadt ujjakkal, esetlenül tapogatózva letéptem a biztonsági matricát, kivettem a csillogó lemezt a műanyag tokból, becsúsztattam a zsebembe, és sebes léptekkel megindultam a kijárat felé.

Megcsináltam! Az üvegen át láttam az odakint várakozó bandát, és sokatmondó, önelégült vigyort villantottam feléjük. Szinte éreztem az izgatottságukat.

És akkor… beütött a katasztrófa!

Alig léptem ki az üzletből, máris három jól megtermett biztonsági őr vett körül. A gyomrom jégtömbbé fagyott, ők pedig udvariasan, de annál határozottabban visszakísértek. Megszégyenülve, lehajtott fejjel vonultam végig az üzleten. Minden szem rám szegeződött, én pedig kétségbeesetten reménykedtem, hogy senki sem ismer fel. A Harry Potter szereplői akkor még nem számítottak olyan ikonikusnak, de azért megvolt rá az esély. Az őrök egy kis fülkébe vezettek az üzlet hátsó részében, ahol marcona arckifejezéssel körülálltak, és utasítottak, hogy ürítsem ki a zsebeimet. Én remegve odaadtam nekik a lemezt, és arra kértem őket – könyörögtem nekik –, hogy ne tegyék meg azt az egyetlen dolgot, amely miatt ez az egész szánalmas kaland még tízszer ilyen rosszul sülne el.

– Kérem – hebegtem –, kérem, ne mondják el az anyukámnak!

Ha megtudná, a megaláztatás elviselhetetlen lenne.

Nem mondták el neki. De odaállítottak a falhoz, hoztak egy Polaroid fényképezőgépet, és készítettek egy képet az arcomról, amelyet aztán feltettek a szégyenfalra, a többi kőkemény bűnöző fotója mellé, akik megpróbálták megrövidíteni a lemezboltot, és közölték, hogy egész életemre kitiltanak. Soha többé nem tehetem be a lábam az HMV-be.

Eszem ágában sem volt, az biztos! Vörös képpel húztam el onnét, amilyen gyorsan csak tudtam, vissza se néztem. A cimboráim leléptek, amint megjelentek a biztonságiak, így egyedül vonatoztam haza, és attól fogva meghúztam magam.

Vajon meddig lógott a szőke Tom képe az HMV falán? Ki tudja? Lehet, hogy a mai napig ott van. Ami biztos, hogy utána hetekig attól rettegtem, hogy a Warner Brothers vagy az újságok valahogy hírét veszik az ostoba húzásomnak. Soha senkinek nem beszéltem róla, de mi van, ha valaki felismeri a portrémat? Kirúgnak? A következő filmben egy másik Draco terrorizálja majd Harryt, Ront és Hermionét? A nagyközönség röhögve csámcsog majd a törvénnyel való megalázó összeütközésem sztoriján?

Mint említettem, nagyon igyekeztem, hogy normális kamasz váljon belőlem. És a legtöbb tekintetben, mindazok ellenére, amit a jövő még tartogatott, azt hiszem, egész jól sikerült. Ám ha valaki a nyilvánosság előtt nő fel, akkor igen vékony határmezsgye választja el a normalitást a vakmerőségtől. Azon a szombat délutánon minden kétséget kizáróan átléptem ezt a határmezsgyét. És bár az ifjú Tom Felton nem volt egy Draco Malfoy, azért éppen szentnek sem nevezném. Lehet, hogy ennek köszönhettem magát a szerepet is. De ennek megítélését az olvasóra bízom.

Ja, és soha nem néztük meg azt a dvd-t.

2 Mugli családom, avagy Tom, a vakarcs

Draco Malfoy, akinek a megszemélyesítése híressé tett, egyke volt, és hideg, kegyetlen családba született. A saját családom nem is hasonlíthatott volna kevésbé rájuk. Szoros kapcsolatokkal jellemezhető, szerető, kaotikus és támogató közegként vett körül, és gyerekkoromban életem középpontját jelentette. A legfiatalabb vagyok négy fiútestvér közül, és mielőtt bemutatnám anyámat és apámat, szeretnék mesélni egy kicsit a három bátyámról. Más-más módon, de mindegyikük nagy hatással volt rám, és nélkülük nagyon más személyiség vált volna belőlem.

A tesóim habozás nélkül kijelentenék, hogy én voltam a vakarcs. Ők legalábbis annak idején kedvesen ezt mondogatták nekem. (Azt hiszem, csak vicceltek, de tudjuk, milyenek a fiútestvérek.) Szóval négyünk közül én vagyok a legfiatalabb. Jonathan, Christopher és Ashley egy kupacban születtek, három fiú négy év alatt. Aztán anyu hatéves szünetet tartott, mielőtt 1987. szeptember 22-én én is megérkeztem. Tehát attól a pillanattól fogva, hogy beléptem a világba, volt három bátyám, akik miatt nem tehettem le a hátsóm a kanapéra, és nem nyúlhattam a tévé távirányítójához. Három nagyobb fiútestvér, akik szerető zsarnokként bántak velem. Három nagyobb fiútestvér, akik előszeretettel viccelődtek, hogy nem azért érkeztem ilyen későn, mert csak elkésett gondolat voltam, hanem mert valójában a tejesember gyereke vagyok. (Ők egyébként a mai napig sokkal nagyobbak nálam, mind 180 centi fölöttiek, és olyan felépítésűek, mint egy kerti téglavécé.) Röviden szólva, három idősebb fickó, akik világosan megmutatták, hol a helyem; ami azt hiszem, nem is rossz dolog egy olyan kölyök esetében, aki varázslói pályára készül.

A fivéreim nem csak vakarcsnak csúfoltak. Ha épp jó napjuk volt, néha „pondróként” is hivatkoztak rám. De azért nem volt olyan rossz; mindegyikük hatalmas pozitív hatást is gyakorolt rám szokatlan gyerekkorom során, bár más-más módon.

Jonathan – akit Jinknek becézünk – a legidősebb, és annak idején ő mutatta meg nekem a saját példáján keresztül, hogy menő dolog, ha az ember szenvedélyesen rajong a művészetekért. Jinknek volt egy Oasis-posztere a falán és egy fekete Stratocastere – legalábbis a Strat gitár egy koppintott változata – a szobájában. Zenélt, énekelt, és fel is lépett, pedig sok gyereket nem feltétlenül bátorítanak ezekre a foglalatosságokra. Talán velem is ez történik, ha nincs Jink. Amikor én még nagyon fiatal voltam, ő már színjátszó tanfolyamra járt, és a család természetesen engem is elvitt a fellépéseire. A színészek még kölykök voltak, mindegyikük legfeljebb kora tizenéves lehetett, és valljuk be őszintén: nem gördülékeny, profi előadásokról volt szó. Jink ma csontkovácsként dolgozik – és gyakran emlegeti, hogy elfecséreli a tehetségét –, de emellett rendkívül kreatív fickó. Emlékszem, hogy olyan musicalekben láttam, mint a Szerelem és háború (South Pacific), a West Side Story, a Macsók és macák (Guys and Dolls) és – amely a legemlékezetesebb volt mind közül – a Rémségek kicsiny boltja (Little Shop of Horrors). Én pedig a közönség soraiban ültem, tágra nyílt szemmel bámultam, és ott tanultam meg egy nagyon fontos és meghatározó leckét: nem is olyan idióta dolog ezt csinálni, sőt egész jó mókának tűnt. Ahogy figyeltem a nagytesómat a színpadon, megértettem, hogy teljesen rendben van, ha valaki előadóművész akar lenni, bármit gondoljanak is mások.

Úgyhogy szép munka, Jink! Lépjünk tovább a kettes számú bratyóra.

Chris? Jink tökéletes ellentéte. „A színészet gáz, öcsi! Tánc? Na menj te a picsába!”

Chris a Felton-kvartett második legidősebb tagja, és valószínűleg ugyanakkora eséllyel tanulna meg repülni, mint hogy felvegyen egy rózsaszín tornadresszt, és eljátssza Csipkerózsika tündérkeresztanyját. Ami, meg kell mondanom, nagy kár, mert igen jól festene rövid tüllszoknyában. Míg Jink egy kicsit fogékonyabb a körülötte lévők hangulatváltozásaira, addig Chrisnél nincs apró betűs rész. Így talán némiképp meglepőnek tűnhet, hogy a fivéreim közül éppen Chris volt az, aki a legközelebb állt hozzám a Potter-időszakban, ő vigyázott rám, ő jelentette a kapcsolatot a való világgal, és ő gyakorolta a legnagyobb hatást a tizenéves Tomra. Chris két és fél Potter-filmen keresztül gardírozott engem. A „gardírozott” alatt azt értem, hogy a lakókocsiban aludt, és kiélvezte az ingyenes ellátást, de erről később bővebben is szó lesz. Egyelőre legyen elég annyi, hogy nem mindig vette véresen komolyan gardedámi feladatait. Viszonylagos rendszerességgel előfordult, hogy este nyolc körül távoztunk a forgatásról, és több mint egy órát autóztunk a helyi halastavunkhoz. Ott felállítottuk a sátrunkat, bedobtuk a horgokat, és egész éjjel horgásztunk. Reggel hatkor aztán feltekertük a zsinórt, összecsomagoltuk a felszerelést, és (kissé kótyagos fejjel) visszamentünk a forgatásra, ahol eljátszottuk a Warner Brothers kedves munkatársainak, hogy egész éjjel mélyen aludtam odahaza. Ha tehát valaki úgy látja, hogy Draco néha kissé sápatag, akkor az nem csak a sminkesek munkáját dicséri.

Volt idő, amikor számomra – és azt hiszem, legtöbbünk számára – nem férhetett hozzá kétség, hogy Chris lesz a leghíresebb Felton. Ő volt ugyanis egész Anglia egyik legígéretesebb pontyhorgásza. A pontyhorgászok zárt, összetartó közösséget alkotnak, és Chrisre érdemes volt odafigyelni. Több alkalommal is szerepelt a Carp Talk és a Big Carp horgászmagazin címlapján, amiért híres tavakban híres halakat fogott ki, és ez az én malmomra hajtotta a vizet azok között a kortársaim között, akiket érdekelt a horgászat. Ők ugyanis istenítették a bátyámat, engem pedig határozottan menőbbnek tartottak, amiért közöm van hozzá. És mivel én is felnéztem rá, gyakorlatilag minden szabadidőnket azzal töltöttük Chrisszel, hogy együtt elmentünk horgászni. Nem lehetett könnyű neki, amikor a Potter-filmek mindannyiunk életét megváltoztatták: az egyik pillanatban még Nagy-Britannia legjobb horgászai közt tartják számon, a következőben pedig már mindenki csak Draco Malfoy bátyjaként emlegeti, és azt kiabálja neki: „Ugorj fel a seprűdre, haver!” Chris azonban higgadtan kezelte a helyzetet, és mindazok ellenére, ami velem történt, gyerekkoromban ő volt az igazi hősöm. Általa ismertem meg egy csomó zenét – Bob Marley-t, a The Prodigyt, Marvin Gaye-t és 2Pacet –, és később a zene vált az egyik életre szóló szenvedélyemmé. Emellett bevezetett a szórakozás más, kevésbé ártatlan formáiba is. Később szó lesz ezekről is. Akkoriban azonban a horgászat megszállottjai voltunk.

Chrisnek köszönhetően rendszeres látogatónak számítottam a Bury Hill-i halastavaknál Surrey-ben, és a Potter-forgatás legelején még hétvégi munkát is vállaltam ott egy kis extra zsebpénzért és az ingyenes horgászat lehetőségéért. A melóm főképpen abból állt, hogy segítettem a parkolásban, így minden szombaton és vasárnap már reggel hatkor ott voltam, és hirtelenszőke Malfoy-hajzatomat kötött horgászsapka alá rejtve irányítottam a lelkes horgászokat az aprócska parkolóban. Aztán lenyúltam magamnak egy sonkás szendvicset, majd egy aprópénzzel teli barna bőrtáskával a vállamon elkezdtem mászkálni a tó körül, és jegyeket árultam a horgászoknak.

Meg kell vallanom, hogy nem voltam túlzottan lelkiismeretes munkaerő. Egy alkalommal elmentem Chrishez, hogy megnézzünk egy nagy bokszmeccset, amit az Egyesült Királyságban hajnali négykor közvetítettek. Nagyon izgatott voltam, és sikerült is ébren maradnom egészen a meccs kezdetének pillanatáig, akkor azonban a tizenkét éves, vézna kis Tom kidőlt. A bátyám ébresztett két órával később, hogy mennem kell dolgozni. El is jutottam a tavakhoz, ám másodszor a főnököm keltett fel, aki egy fa alatt szunyókálva talált rám. Az ügyfelek ezalatt megszállták az ingyenparkolót, és az egész hely a feje tetejére állt. Bocs, főnök!

Azt gondolhatnánk, a halastavak vendégei nyilván furcsának találták, hogy Draco Malfoy mutatja meg nekik, hová álljanak a terepjáróikkal, és ő szedi be tőlük a pénzt, de sikerült többé-kevésbé névtelennek maradnom. Valójában egy kezemen meg tudnám számolni, hányszor ismertek fel. Az ügyfélkör a mogorva öregemberek egy sajátos típusából került ki, legalábbis nekem így tűnt akkoriban. Nem állt fenn a veszélye, hogy bármelyikük is felismerhet, a szombat hajnalban pontyhorgászat szándékával érkező csinos tizenéves lányok száma pedig erősen korlátozott volt. Néha megjelent egy-egy újságíró, aztán írt valamit a mugli melómról, és a halastavak tulajdonosától sem állt távol, hogy időnként csináljon a cégének egy kis hírverést. Összességében véve azonban nyugodtan élvezhettem a munkát. És élveztem is, méghozzá nem a minden munkanap végén készpénzben kifizetett húsz font, hanem az ingyenes horgászat bónusza miatt. Chrisszel ez jelentette számunkra a legfőbb vonzerőt. Persze imádtuk a halakat, de még jobban imádtuk mindazt, ami a horgászattal járt: a holdat és a csillagokat, a természet közelségét, a horgászbotokat, az orsókat, a hálózsákban alvást, no meg persze a bojlit. A bojli a halcsali egy fajtája, akkora, mint egy nagy üveggolyó, és a konyhában készül különféle undorító, bűzös aromában, mint a tintahalmáj vagy a rák, vagyis olyan hozzávalókból, amelyek egy bájitaltanórán is megállnák a helyüket. A bojlit – jóanyánk legnagyobb bosszúságára, hiszen a folyamat iszonyú kuplerájjal és szaggal járt – otthon készítettük el, és égre-földre megesküdtünk, hogy tényleg feltakarítunk magunk után, mielőtt elindulnánk imádott halastavunkhoz.

A harmadik bátyámat, aki korban a legközelebb áll hozzám, és akivel így bizonyos értelemben gyerekkorom nagy részét töltöttem, Ashnek hívják. A két idősebb fivéremmel ellentétben elég kicsi volt közöttünk a korkülönbség ahhoz, hogy egy iskolába járjunk. (És hadd fogalmazzak így: hasznos, ha van a közelben egy idősebb fiútestvér, főleg, ha olyan felépítésű, mint amilyen Ash volt akkor.) Ashsel elég sajátos humorérzékünk van; állandóan A Simpson családot (The Simpsons) vagy a Beavis és Butt-Headet (Beavis and Butt-Head) néztük. A mai napig inkább Beavis hangján szólok hozzá, mint a sajátomon. A nyilvánosság előtt néha oda kell figyelnünk, hogy visszafogjuk magunkat. Együtt is sportoltunk; miután láttuk a Space Jam – Zűr az űrbent (Space Jam), addig nyaggattuk aput, míg fel nem szerelt nekünk a kertben egy kosárlabdapalánkot, a Kerge kacsák (The Mighty Ducks) megnézése után pedig egy ideig hokijátékosok akartunk lenni.

Ashnek hatalmas szíve van, az ő humorát szeretem a legjobban, és a világ egyik legkedvesebb sráca. Ám tinédzserévei elején rengeteget szenvedett a hatalmas érzelmi kilengésektől, és ez odáig fajult, hogy amikor kamaszodni kezdett, már nem akart iskolába menni, sőt a házból sem volt hajlandó kilépni. Állandóan gyötrődött, nem érezte jól magát a bőrében, és hosszú időszakokat töltött zárt kórházi osztályokon. Emlékszem, hogy suli után gyakran meglátogattuk egy guildfordi kórházban. Bár azt mondhatnám, hogy e látogatások során érzékenyen és türelmesen viselkedtem, de nagyon fiatal voltam még, és valószínűleg nem értettem meg teljesen, mi is történik. Így csak arra emlékszem, hogy folyton kérdezgetem anyut, mikor mehetünk már haza.

Amikor Ash jobban érezte magát, és végül hazaengedték, szerencsére újra jókat tudtunk nevetni együtt. A kamaszkori nehézségei azonban előre jelezték a többi Felton fivérre – köztük rám is – váró mentális egészségi problémákat. Erről később bővebben is lesz szó, egyelőre elég annyit megjegyezni, hogy létezik nálunk egy ilyen hajlam, és vannak problémák, amelyek elől egyszerűen nem lehet elfutni. Előbb-utóbb úgyis utolérnek.

Íme tehát a testvéreim: három idősebb fivér, akik mind más-más módon állnak közel hozzám. Sajnos nagyon is tisztában vagyok vele, hogy a Potter-kalandom visszafordíthatatlan hatást gyakorolt az életükre: bizonyos körökben most már örökre Draco Malfoy fivéreiként ismerik majd őket. De azt is tudom, hogy mindegyikük különböző és határozott befolyást gyakorolt az ifjú Tomra. Jink az alkotókészségével és a színpad szeretetével. Chris a természet iránti szenvedélyes rajongásával és józan, gyakorlatias természetével. Ash pedig a humorérzékével és azzal, hogy korán felhívta rá a figyelmünket, nincs fény árnyék nélkül. Ezek mind nagyon fontos életleckék. És bár lehet, hogy pondró vagyok és vakarcs, de nélkülük nem lennék az az ember, aki ma vagyok.

Sok más kölyökhöz hasonlóan én is egyik lelkesedésből a másikba estem. Az jelentette számomra az egyik legnagyobb előnyt az életben, hogy volt egy anyám, aki bátorított, de nem helyezett rám túlzott nyomást, hogy tartsak ki valamelyik szenvedély mellett.

Kényelmes körülmények között nevelkedtünk egy Redleaf nevű kedves házban, Surrey-ben, egy gazdasággal szemben. Boldog, nyüzsgő, otthonos hely volt. Sohasem volt nagy rakás pénzünk. A heti jutalmat egy dorkingi garázsvásár felkeresése jelentette, ahol húsz pennyvel is elég sok mindent lehetett kezdeni, ha pedig valakinek ötven penny lapult a zsebében, az kiskirálynak érezhette magát. Biztos vagyok benne, hogy az apám – aki keményen dolgozott építőmérnökként – megbocsát, ha azt mondom, híresen óvatosan bánik a pénzével. Még adományboltokban is láttam alkudozni! Persze ennek köszönhetem, hogy egyetlen napig sem kellett éheznem, de azt hiszem, ez a tulajdonsága feszültséget jelentett a szüleim között házasságuk utolsó időszakában. Ha anyu olyasmikkel állt elő, hogy „szerintem vennünk kellene Tomnak egy hegedűt, azt mondja, szeretne megtanulni rajta játszani”, arra apu nem teljesen észszerűtlenül azt válaszolta: „Most vettünk neki egy hokiütőt! A hokinak vége is van?”

És a válasz az volt, hogy igen, valószínűleg végeztem a hokival. Továbbléptem, láttam valami mást, ami felkeltette az érdeklődésemet, ahogy a szarka figyelmét tereli el rögtön egy új csillogó tárgy. Apunak egy idő után az agyára mentem ezzel, anyu azonban nagyon izgatott lett minden új szenvedélyemtől, bármilyen kérészéletűnek bizonyult is, és eltökélte, hogy nem hagyja lelohadni a lelkesedésemet. Soha, egy pillanatig sem piszkált vagy oktatott ki, amikor a legújabb varázslat elkerülhetetlenül elhalványult. Nem kaptam tőle rosszalló pillantásokat, amikor három hónappal a hegedű megvásárlása után elkezdtem lógni az órákról, elrejtőztem a fiúvécében, és inkább a menő új jojómmal szórakoztam. Nem hibáztattam volna apámat, ha legszívesebben összetörte volna a hegedűt a fejemen. Anyu azonban örömmel buzdított, hogy igenis legyenek szenvedélyeim, és nem kényszerített rá, hogy kitartsak mellettük, ha valami új került a látóterembe.

Ezzel nem azt akarom mondani, hogy aput ez nem érdekelte. Nagyon is érdekelte. Szuperül tudott mindenféle dolgokat építeni, és ha szükségünk volt valamire, megpróbálta összerakni. Készített nekünk egy gondosan kidolgozott kosárlabdapalánkot, egy hokikaput, sőt még egy gördeszkarámpát is felállított a kertben, miután alaposan kikérdezett bennünket, pontosan mit is szeretnénk. Gyakran még éjfélkor is a sufniban tevékenykedett, fúrt, faragott, fűrészelt, hogy megépítse nekünk ezeket a csodálatos dolgokat, gyakran a helyi szeméttelepről „kölcsönzött” anyagokból.

Voltak azonban olyan holmik, amelyeket nem tudott elkészíteni, vagy ha el is tudott volna, nem kértünk a házilag barkácsolt megoldásaiból. Inkább a csillogó, márkaneves változatra fájt a fogunk, amilyen a haverjainknak is volt. A vágy ezen tárgyainak finanszírozása anyánkra hárult, aki így amellett, hogy négy (apuval együtt öt) fiúról gondoskodott, valahogy talált időt rá, hogy több félállásban dolgozva összeszedje a pluszpénzt. Dolgozott a helyi ingatlanügynökségnek, de éjszakánként árufeltöltést és irodák takarítását is vállalta a barátnőjével, Sallyvel – őt csak Sally nagynéniként emlegetjük –, aki mindig is az életem része volt, sőt egy ideig a forgatáson is ő vigyázott rám. És mindezt csak azért, mert akartam egy új jojót, vagy Ash Air Jordan logóval ellátott kosárlabdát szeretett volna, nem pedig a Woolworths üzletben ötödannyiért kaphatót. Bármin akadt is meg a szemünk, anyu mindent megtett, hogy az álomból valóság váljon.

A lényeg: az anyámnak hatalmas szerepe van abban, hogy ott tartok, ahol, annak ellenére, hogy soha nem erőltette a színészetet. Ugyanígy azt a célt is kitűzhettem volna magam elé, hogy hegedűművész, profi hokikapus vagy extrém jojóbajnok leszek. Neki mindegy lett volna, bármelyik tevékenység mellett kötelezem is el magam, de egyvalami biztos: ő segített volna, hogy elérjem, amit akarok.

Apu volt a család tréfamestere, és ez ma sincs másképp. Imádja nem túl komolyan venni magát, és mindig megtalálja a módját, hogy elsüssön egy poént, vagy becsempésszen egy kis önironikus humort. Úgy érdemes őt elképzelni, mintha egybegyúrták volna Del Boyt a Szemesnek áll a világból (Only Fools and Horses), a Rowan Atkinson-féle Fekete Viperát (Blackadder) és Basil Waczakot a Waczak Szállóból (Fawlty Towers). Ezt a jellemvonást én is örököltem tőle, és használom is a mai napig. Ha az ember színész, gyakran találja magát olyan helyzetekben, hogy új emberekkel találkozik, és gyorsan meg kell törni a jeget. Én ilyenkor mindig megpróbálok bevetni egy kis lefegyverző humort, némi bohóckodást, amelynek a technikáját apámtól tanultam.

Apu építőmérnöki munkája keretében nagy építkezési projekteken dolgozott szerte a világban, és ez egyben azt is jelentette, hogy néha hosszabb ideig távol volt. Az évek előrehaladtával a munkája egyre többször szólította el otthonról. A hiánya pedig csak még nyilvánvalóbb lett, amikor anyuval különváltak. Huszonöt éven át voltak házasok, és határozottan emlékszem rá, hogy szerették egymást, különösen éves sátorozós nyaralásaink során. Ilyenkor „mézesmackómnak” és „drágámnak” szólították egymást. Innét jutottunk aztán odáig, hogy a lépcsőn ülve őket hallgattam, és teljesen megváltozott a hangnem; nem veszekedtek, de úgy beszéltek egymással, hogy egyértelműen érződött belőle a közelség hiánya. Emlékszem, valamikor az első Harry Potter-film idején anyu egyszer elvitt a suliba, és útközben, az autóban meglehetős tárgyilagossággal közölte velem: „Az apád és én elválunk.” Semmi tus vagy fanfár. Pragmatikus, klasszikusan brit pillanat volt. És nem emlékszem, hogy különösebb szorongást éreztem volna akkor, vagy haragudtam volna, amikor anyu elmondta, hogy apu megismerkedett valakivel. Végül is csak tizenkét éves voltam, és valószínűleg sokkal jobban foglalkoztatott, hogy aznap melyik lánnyal próbálok majd szóba elegyedni a suli udvarán.

Apu ezután hétközben kiköltözött, és csak hétvégenként jött haza, amikor is anyu átment a testvéréhez, Lindy nénikémhez. Ez a – gondolom, elég szokatlan – felállás két éven át tartott, és tinédzserként nekünk persze nagyon jó volt, hiszen azt jelentette, ha eljött a hétvége, szinte bármit megtehettünk. Ha anyu ott volt, elég volt egy kilométeren belül megpöckölnünk egy cigisdobozt, és ő máris utánunk kiáltott: „Miben sántikáltok, fiúk?” Apuval viszont sokkal lazább volt az egész. Emlékszem, egyszer arra jött le szombaton hajnali háromkor a lépcsőn, hogy két cimborámmal palacsintát sütünk a konyhában.

– Mi az öreg ördögöt műveltek itt? – szegezte nekem a kérdést.

– Izé… palacsintát sütünk.

– Oké – vonta meg a vállát. Aztán mosolygott, és visszament aludni.

A szüleim válása nem viselt meg annyira, amennyire más gyerekeket megvisel az ilyesmi. Nem akartam, hogy együtt éljenek és szenvedjenek, csak mert úgy gondolják, ez a jó nekem. Ha külön boldogabbak, én tökéletesen megértem. Emlékszem, még akkor is örültem, hogy anyut boldogabbnak látom, amikor mi ketten elköltöztünk Redleafből, az egyetlen otthonból, amit addig ismertem, egy közeli önkormányzati telken álló, sokkal kisebb házba. Amikor pedig azzal enyhítette a költözés jelentette megrázkódtatást, hogy előfizetett a Sky TV-re, még inkább feldobódtam. Elképesztő, mit érez fontosnak egy gyerek.

Apu – azt hiszem, nyugodtan kijelenthetem – gyanakodva szemlélte, hogy ilyen fiatalon kapcsolatba kerülök a filmiparral. Nem annyira a gyerekkori hírnév veszélyei aggasztották, inkább attól félt, hogy nem töltök elég időt hétköznapi emberekkel, vagy jobb szó híján muglikkal. Teljesen megértem a gyanakvását. Hihetetlenül keményen megdolgozott azért, hogy eljusson oda, ahová eljutott. Huszonhat éves korára négy gyereke volt. Tisztában volt a pénz értékével, és azt hiszem, nagyon szerette volna, ha a fiai is tisztában vannak vele. Azt akarta, hogy mi is megtanuljuk és magunkévá tegyük az ő rendkívül erős munkamorálját. Biztosan furcsának találta, hogy a színészkedésből gyerekként saját jövedelmem volt anélkül, hogy olyan keményen meg kellett volna dolgoznom érte, mint ő tette. Lehet, hogy úgy érezte, megfosztották az apai szerepétől. Egy ilyen helyzetben teljesen természetes, hogy valaki egy kicsit hátrébb lép.

Ez néha olyan formában nyilvánult meg, amit nehezen tudtam megemészteni. A negyedik Potter-film premierjén kétoldalt ott ültek mellettem a szüleim, és apu a végén, amikor elindult a stáblista, azzal ugratott: „Hát, nem szerepeltél valami sokat, nem igaz?” A lelkesedés hiánya akkor rosszulesett, de visszatekintve másképp értelmezem. A barátai és a munkatársai elmondása alapján ma már tudom, hogyan beszélt rólam az apám, amikor nem voltam ott. Ma már tudom, hogy nagyon büszke volt rám. És azt is tudom, hogy jellegzetesen brit férfitulajdonság, hogy nehezen fejezzük ki az érzelmeinket, és nem mondjuk ki, amit valójában gondolunk. Egy pillanatig sem hiszem, hogy apám filmbiznisz iránti gyanakvása azt jelentette, hogy akkoriban nem volt büszke rám, vagy nem érdekeltem. Azt hiszem, csak nem tudta, hogyan fejezze ki. Nagyon furcsa helyzetben találta magát, és tényleg nem lehetett könnyű neki.

A színészet gyerekként szokatlan mértékű függetlenséget biztosított nekem, de az önállóságom kialakulásában apu is meghatározó szerepet játszott. Kilencéves koromban elvitt magával Amszterdamba, ahová egy munka miatt utazott. Emlékszem, hogy leült egy nagy téren lévő kávézó előtt, és azt mondta nekem: „Na, gyerünk, menj csak!” Nem volt pénzem, és nem igazán tudtam, hol vagyok, ő azonban ragaszkodott hozzá, hogy meg kell tanulnom egyedül megoldani a dolgokat. Ez akkor közönynek tűnt, de most már értem, hogy a fejlődésem fontos részét képezte. Tudta, hogy eltévedhetek, de ha így is lesz, előbb-utóbb visszatalálok. Lehet, hogy bemegyek egy szexmúzeumba, ahonnét azonnal kidobnak majd, de semmi bajom nem lesz tőle. Előfordulhat, hogy pofára esem, de legalább megtanulok feltápászkodni. Ezek mind fontos leckék lesznek. Mert később az életem során úgyis megtörténik majd, hogy pofára esem, és fel kell tápászkodnom. Nagyon hálás vagyok az apámnak ezért a korai oktatásért, és minden másért, amit tett értem.

Az elkövetkező években egy másik család része lettem. Egy varázslócsaládé. A mugli családom azonban olyan volt, mint a legtöbb család: szeretetteljes, bonyolult, időnként egy kicsit nehéz, de mindig számíthattam rá. És a kosárlabdán meg a bohóckodáson túl is mindent megtett, hogy biztosítsa az egyetlen dolgot, amely könnyen kikerülhetett volna az életemből, amikor az szokatlan fordulatot vett: az egészséges adag normalitást.

Felhasznált betűtípusok
Caveat – SIL Open Font License
Courier Prime – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0