Maya Blake

A lista

Lynne Graham

A playboy herceg

Natalie Anderson

Szívedbe zárva

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Maya Blake, 2021 – Vinton Kiadó Kft., 2024

A mű eredeti címe: Reclaimed for His Royal Bed (Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

Magyarra fordította: Kiss Klára

© Lynne Graham, 2021 – Vinton Kiadó Kft., 2024

A mű eredeti címe: Her Best Kept Royal Secret (Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

Magyarra fordította: Szabó Júlia

© Natalie Anderson, 2019 – Vinton Kiadó Kft., 2024

Eredeti címe: Pregnant by the Commanding Greek (Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

Magyarra fordította: Gaáli István

Nyomtatásban megjelent: az ARANY JÚLIA 66. számában, 2024

Átdolgozott kiadás

ISBN  978-963-540-906-8

- Kép: Shutterstock

Az Arany Júlia a Vinton Kiadó Kft. időszaki kiadványa.

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2024

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Maya Blake

A lista

1. FEJEZET

Magányos!

San Calliano királya gyűlölte ezt a szót. Ha csak meghallotta, Lucca vöröset látott.

Másfél évvel ezelőtt a sajtó „magányos herceg”-nek nevezte el. Látványos és a médiumok által világszerte közvetített trónra lépése és megkoronázása után kajánul „magányos király”-nak keresztelték át.

Senkit sem érdekelt, hogy kora egyik legmodernebb államfőjének számított. Az sem, hogy az átgondolt és ügyes kereskedelmi szerződéseknek köszönhetően néhány év alatt San Calliano gazdasága fellendült. Még az sem nyomott sokat a latban, hogy ő volt a világ legkapósabb agglegénye, és a legszebb nők a lábai előtt hevertek. Bár ez még azelőtt volt, hogy kapcsolatba került volna azzal a nővel, akiről azt hitte, megbízható és feddhetetlen.

De kiderült, hogy korántsem az.

Lucca király rosszallóan elhúzta a száját.

És mindörökre úgy fognak tekinteni rá, mint arra a nőre, aki elhagyta őt, a herceget. Visszautasította az elképzelhetetlen gazdagságot, a mérhetetlen hatalmat és a korlátlan befolyást. Aki a romantikus álmodozók szerint összetörte a szívét, és lerombolta a playboyimidzsét.

Luccának azonban egyáltalán nem volt szíve, mert a szív elgyengíti az embert. Élő példa erre az apja, aki hibát hibára halmozott, és szégyent hozott a családjukra.

Az apja és a tévedései eléggé megviselték Luccát. Már jóval azelőtt, hogy találkozott volna azzal a nővel, megkeményedett a szíve.

De az emberek általában nem maguk ássák meg a sírjukat?

Engedte, hogy a féktelen vágy elhomályosítsa az ítélőképességét. A lány szépsége és okossága elvakította, nem vette észre, hogy az eszét ellene használja, és elbűvölő mosolya számító teremtést rejt. Ez a mosoly feledtetett vele minden óvatosságot.

Feledtette vele szigorú palotai neveltetését, valamint apja még szigorúbb fenyítéseit.

Az a nő megbabonázta. Teljességgel megbabonázta!

És aztán…

Faképnél hagyta.

Lucca nem csinált titkot ebből. Azt sem próbálta eltussolni, hogy a lány nyomtalan eltűnt. Többé nem vette fel a telefont neki, és minden kapcsolatot megszakított vele. Lucca a poklok poklát élte át, már a legrosszabbtól tartott. Utasította legjobb nyomozóit, hogy kerül, amibe kerül, de találják meg a lányt. A hiábavaló keresés csak még jobban feldühítette, és San Calliano hercegéhez méltatlan intézkedésekre késztette.

A lány megtalálására tett kétségbeesett erőfeszítései során barátokat meg ellenségeket egyaránt elhalmozott szívességekkel, és nevetségessé tette magát.

Az a nő majdnem megfosztotta a méltóságától.

Aztán a nő életjelet adott magáról.

Nem sokkal a koronázási ünnepség előtt visszaküldte azt az értékes ajándékot, amelyet Lucca adott neki, egy kézzel írt levél kíséretében. A férfi ettől kezdve megváltozott.

De az a két kézzel írt szó örökre az emlékezetébe vésődött.

Vége van.

Lucca elfojtotta a haragját, és elhatározta, soha többé nem feledkezik meg róla, hogy kicsoda is ő valójában. Aztán történt valami, ami újra felkorbácsolta az érzelmeit. Nagy nehezen kinyitotta az öklét, és mély levegőt vett.

Messze alatta a Földközi-tenger türkizkék vize csillogott a felhőtlen kék ég alatt. Míg Monacót a gazdagok játszóterének tekintették, San Calliano a hatalmas és befolyásos emberek találkozóhelye volt. Felbecsülhetetlen értékű koronaékszer a közönséges csecsebecsék között, amelyet számtalan trónkövetelő próbált meg elfoglalni a királyság hatszáz éves történelme során.

Lucca apja azonban a három évtizednyi uralkodása alatt jelentősen meggyengítette ezt az országot. Kezdetben kockázatos pénzügyletekkel, majd gátlástalan felesége botrányai miatt.

Lucca rövid időre maga is szem elől tévesztette, hogy mit jelent San Calliano öröksége.

Soha többé!

Mély lélegzetet vett, hogy összeszedje magát.

A turisztikai minisztere és a bizottság vár rá.

Egy szót sem szólt az óta a kurta, szerencsétlen pillanat óta, amikor annak a nőnek a fényképét megpillantva felugrott a tárgyalóasztaltól. Mert a bizottság azt javasolta, hogy ő legyen a királyság egyik legelőkelőbb eseményén Lucca hivatalos partnere.

Lucca szégyellte a kirohanását és fegyelmezetlen viselkedését. De még jobban szégyellte, hogy a lány ennyi idő után is ilyen erős hatással van rá.

– Felség?

Lucca arca megfeszült. Sokkal jobban szerette a „sir” megszólítást.

A felség szó visszarepítette azokba az időkbe, amikor ő – a playboy, aki soha nem hagyta, hogy a szeretői irányítsák – elvesztette az eszét egy nő miatt.

Akarata ellenére eszébe jutott az első találkozásuk… az a kissé gúnyos kifejezés a lány barna szemében, ahogy meghajolt, és rekedtes hangon suttogta:

– Felség…

Jól tudva, hogy ő még csak herceg, és nem király.

És ezt a szót zihálta, amikor a férfi először hatolt bele. Ennek a szónak a csengése örökre belevésődött Lucca emlékezetébe.

Lucca ezért is gyűlölte őt.

A számtalan bűn egyike, amit az a nő elkövetett ellene.

Dühösen megfordult, és szemügyre vette a fényes antik tárgyalóasztalon lévő, felnagyított fényképeket.

Mint sok beosztottja, a turisztikai miniszter is tévesen azt feltételezte, hogy már túllépett ezen a nőn. Ezért ajánlotta őt jelöltnek. És bizonyos értelemben valóban túl van rajta. Azóta több nővel is viszonyt kezdett, egyik szebb volt, mint a másik. De az árulás fájdalmát és annak emlékét, hogy min kellett keresztülmennie azokban a kétségbeesett hetekben, soha nem felejtette el.

A királyi család tagjaként már gyerekkorában megtanulta a diplomácia művészetét. Tudta, mikor mutathatja ki a haragját, mikor kell türelmesen várnia, és mikor kell használnia a hatalmát.

A magánéletével kapcsolatos kérdések megválaszolatlanok maradtak, és ezt nem hagyhatta annyiban.

Így hát közelebb lépett, és szemügyre vette Delphine Alexander képét.

A volt szeretője.

A hűtlen szeretője.

A nő, aki gúnyt űzött belőle, és szégyent hozott a királyságra, évekkel a saját anyja botrányai után.

Az anyja tetteit Lucca nem befolyásolhatta.

Delphine azonban más lapra tartozik. Az a nő becsapta, megsértette a büszkeségét, és ártott a hírnevének.

– Ő a választása? – kérdezte a miniszterét, és letette a fényképet az asztalra.

A miniszter bólintott.

– Igen, felség. Feltéve, ha ki tudjuk csalogatni a rejtekhelyéről.

– Miért pont ő? – tudakolta Lucca.

– Nos, a másik két hölgy is gyönyörű, de Miss Alexandernek van egy bizonyos… egy bizonyos kisugárzása, ami szerintünk igazán megragadja a királyi ékszerkollekció lényegét.

Luccának be kellett látnia, hogy a miniszterének igaza van. Delphine makulátlan, enyhén kreol arcbőre kiemelné San Calliano legendás gyémántjainak varázsát.

– Ugye még nem vette fel vele a kapcsolatot? – kérdezte élesen.

– Nem, sir. Mivel önnek és Miss Alexandernek közös múltja van, előbb önnel akartunk konzultálni.

Lucca levette a szemét Delphine fotójáról, és csak egy kurta pillantást vetett a többi jelölt képére.

– Igaza van, ő a megfelelő választás. De személyesen én akarom megkeresni az ajánlattal.

2. FEJEZET

Egy hónappal később

Delphie Alexander döbbenten meredt a vörös hajú férfira, aki a katari napsütésben heverészett mellette a nyugágyon, és kissé másnaposnak tűnt – ezt az állapotot az évek során tökélyre fejlesztette.

– Komolyan mondod? Eladtad a részed?

Hunter Buckman közönyösen megvonta a vállát. Delphie pár évvel ezelőtt találkozott vele egy divatbemutatót követő partin, és a fesztelensége, lazasága azonnal rokonszenvet ébresztett benne. Időközben ettől a lazaságtól gyakran a falra mászott.

A férfi semmit sem vett komolyan.

Egy több millió dolláros texasi olajbirodalom egyedüli örököseként soha a kisujját sem kellett mozdítania. Az volt a legfőbb gondja, hogy ideje kilencven százalékát semmittevéssel töltse ki. Semmi sem érdekelte sokáig, hedonista életmódja rányomta a bélyegét a jellemére.

Delphie azonban, amikor bevásárolta magát Hunter Buckman autóversenyző csapatába, remélte… hogy a férfi hosszú távon megbízható üzlettársa lesz.

– Sajnálom, Delly. Az ajánlat túl jó volt ahhoz, hogy visszautasítsam.

A lány ökölbe szorította a kezét, és legszívesebben hangosan kiabált volna.

– De még csak lehetőséget sem adtál, hogy én is ajánlatot tegyek.

Hunter grimaszolt, és megvakarta a fejét.

– Tudtam, hogy megpróbálsz majd lebeszélni az eladásról. Vagy…

Elhallgatott, és bűntudatosan elfordította a szemét.

– Vagy…?

– Vagy hogy megvennéd a részemet.

– És mi a baj ezzel?

Delphie-től nem volt idegen a kemény munka. Tizenhét éves kora óta hajszolta a sikert, és soha nem bánta meg, mert felismerte, hogy csak magára számíthat.

Hunter kerülte a tekintetét. Körülnézett, és csettintett az ujjával az egyik alkalmazottnak. Harminc másodperccel később már ott is állt a nyugágya mellett jól lehűtve a kedvenc söre. Delphie elharapta a megjegyzést, hogy még reggel kilenc sincs.

Hunter ivott egy nagy kortyot, mielőtt ránézett volna.

– Tudtam, hogy inkább megvonod a szádtól a falatot, de összekaparod a pénzt, hogy kifizess engem. Ezt nem hagyhattam. Így is annyi mindenen mentél keresztül.

– Szóval csak tekintettel akartál lenni rám?

Delphie szégyenkezve emlékezett vissza, hogy Hunter – anélkül, hogy kérdéseket tett volna fel – élete legnehezebb időszakában segítő kezet nyújtott. Hosszú éjszakákon át virrasztott mellette, miközben ő kisírta a szemét, először az összetört szíve, aztán imádott kisbabája elvesztése miatt.

– Hányszor kell még elmondanom, hogy… ez már történelem.

– A fenébe, tudtam, hogy így fogsz reagálni! – Hunter elhallgatott, majd felsóhajtott. – Százhúszmillió dollárt ajánlottak. Az elég sok pénz.

Delphie elhúzta a száját, és lenyelte a torkában keletkezett gombócot. Hónapokba, ha nem évekbe telt volna, mire össze tudta volna szedni ezt az összeget.

– Csak a tavalyi év második negyedévében csatlakoztam a csapathoz. Az idei lett volna az első teljes évem. Nem tudtad volna megvárni, amíg megvetem a lábam az autóversenyzésben, mielőtt új társat erőltettél rám?

– Ugyan már! – mondta Hunter texasi akcentusával. – Már az első héten elfoglaltad a csapatfőnöki pozíciót. A tavalyi szezon végére az ötödik helyre hoztad fel a Hunter Racinget. Hat futam után idén már a harmadik helyen állunk.

Delphie megmasszírozta halántékát.

– És mégis otthagysz mindent?

Hunter ismét megvonta a vállát. Barnára sült felsőteste ragyogott a napfényben.

– Már nem szórakoztat. Nem úgy, mint téged.

Szórakozás?

Amikor Delphie Katarba érkezett, szilárdan hitte, hogy soha többé nem fog szórakozni. Jó másfél évvel később már biztosan tudta. De legalább rájött, hogy az óriási veszteség ellenére még mindig vannak érzései. Szíve egy kis zugában szeretettel ápolta az apja emlékét és azt az időt, amit a halála előtt együtt töltöttek.

Nyelt egyet, és a feszített víztükrű medencén át a Perzsa-öbölre nézett. Hunter azért vette meg ezt a házat, mert az a szóbeszéd járta, hogy valaha egy szultán kedvenc szeretőjéé volt. Aztán ez a hely Delphie menedékévé vált, amikor másfél évvel ezelőtt az élete darabokra hullott.

Nem! Erre most nem akar gondolni.

Mostanában már hosszú órák is elteltek úgy, hogy nem jutott eszébe San Calliano királya, Lucca vagy az elveszített gyermeke. Megtanult beszélni és működni anélkül, hogy az elviselhetetlen veszteség megbénította volna minden mozdulatát. Megtanult lélegezni anélkül, hogy a vigasztalanság azzal fenyegette volna, hogy megfojtja.

Hunter menedéket nyújtott neki, így nem haragudhat rá. Vett néhány mély lélegzetet, mielőtt feltette volna a döntő kérdést:

– Ki a vevő?

Hunter ismét kerülte a tekintetét.

– A vevő névtelen. Tudod, hogyan működnek ezek az offshore cégek.

Delphie lassan kifújta a levegőt.

– A versenyistálló társtulajdonosa vagyok. Jogom van tudni, ki lesz a partnerem a jövőben.

– A hivatalos bejelentéssel a téli szünet utánig várni akarnak. A szerződés részeként aláírtam egy titoktartási nyilatkozatot, és még a cég nevét sem árulhatom el.

Delphie a tenger felől fújó enyhe szellőre fogta, hogy megborzongott. Gyorsan elhessegette az abszurd gondolatot…

Az alatt a négy hónap alatt, amíg együtt volt San Calliano hercegével, soha nem mesélt neki a versenyautók iránti rajongásáról. Sem a családjáról. Elhallgatta, mennyire elhidegült az édesanyjától, akit csak ritkán látogatott meg Londonban, ahol az új családjával élt. Luccának csupán annyit mondott, hogy a munka miatt távolodott el az anyjától, mivel akkoriban még modellként dolgozott.

Lucca és ő egyaránt lelkesedtek a kultúráért és a konyhaművészetért. A férfi betekintést engedett neki a családja tulajdonában lévő dél-amerikai bányákból származó gyémántok megmunkálásának folyamatába. Az ékszerkészítés mesterségét az apja utasítására Luccának első kézből kellett megtanulnia, ahogyan Delphie-nek is meg kellett ismerkednie a családja tulajdonában lévő olajmezőkkel.

Közben pedig gátlástalanul elmerültek az érzékiség tengerében, napokat töltöttek ágyban. Delphie azonban nem tudta, hogy ő csak ideiglenes megoldás, amíg a férfi feleségül nem vesz egy megfelelő nőt a listáról, amelyen az ő neve soha nem fog szerepelni, ahogyan azt brutális őszinteséggel az arcába vágták.

Lucca csak szórakozott vele, közölték hidegen és kegyetlenül. Minden ígéret, amit a férfi olaszul a fülébe suttogott, hazugság volt. Azon a bizonyos párizsi napon Delphie megtudta, hogy a nők végtelen sora sóvárog arra, hogy elfoglalhassa a helyét, és közülük kerül ki majd a királyné.

Mintha ez önmagában is nem lett volna elég rémes, Delphie hamarosan rádöbbent, hogy gyereket vár Luccától, amit aztán követett a teljes összeomlás.

Most sietve elhessegette a gondolatot, hogy Luccának köze lehet a Hunter Racinghez.

Ismét Hunter felé fordult. A férfi már megitta a sörét, és óvatosan eltávolította a nedves címkét az üvegről, anélkül hogy Delphie-re nézett volna.

– Ugye elhallgatsz előlem valamit? – kérdezte halkan a lány.

– Sajnálom, Delly, de a két legfontosabb szponzor is visszavonul a téli szünet után.

A lány szorosan lehunyta a szemét. Ez az álma is darabokra hullik?

– Miért? Ez volt a legjobb szezonunk, te meg hirtelen eladod a versenyistállót, és a szponzorok is kihátrálnak?

Hunter hangosan kifújta a levegőt.

– Miattam csatlakoztak. Te ismeretlen vagy számukra.

Delphie dühösen pillantott rá.

– Mert nő vagyok?

Hunter grimaszolt, és megvonta a vállát.

– Kapsz egy kis haladékot, mielőtt kiszállnak.

– Igen, van két teljes hónapom, hogy milliókat érő szponzori támogatásokat találjak.

Nem szabad elfelejtenie, hogy Hunter egy rendkívül sikeres birodalmat vezet, és kőkemény üzletember. De annak idején menedéket adott neki, amikor nagy szüksége volt rá. Senkinek sem árulta el, hol van, és soha nem kérdezte meg, hogy másfél évvel ezelőtt miért jelent meg a küszöbén olyan összetört állapotban.

– Minden rendben lesz, Delly. Hiszek benned.

Hunter mosolyogva felállt, és szép lassan elsétált.

Delphie még fel sem ocsúdott, amikor megcsörrent a mobiltelefonja. Összerezzent, de emlékeztette magát, hogy ő egy sikeres autóversenyző csapat főnöke, és nem San Calliano királyának volt szeretője.

– Delphine Alexander…

– Delphie! Végre! Nehéz téged elérni – szólalt meg az a dohányzástól rekedt hang, amit már majdnem két éve nem hallott.

Delphie összehúzta a szemöldökét.

– Rachel?

– Pontosan. Megtisztelő, hogy még emlékszel rám. Figyelj, nem kertelek. Van egy szuper melóm a számodra.

– Nem! – tiltakozott Delphie, mert sejtette, hogy nem tetszik majd neki, amit hallani fog.

– Még azt sem tudod, hogy mi…

– Kizártak a modellek közül, Rachel. Talán ezért volt olyan nehéz a nyomomra bukkannod? Szóval bármit ajánlasz is, köszönöm, de nem.

A vonal másik végén csend lett, aztán Rachel felsóhajtott.

– Édesem, nem tudom pontosan, mi folyik itt, de… – Elhallgatott, és Delphie csodálkozva állapította meg, hogy a befolyásos, sokat tapasztalt ügynöknek össze kell szednie magát. – Ez a fellépés hárommilliót hoz. A jelenlegi gazdasági helyzetet tekintve ez óriási összeg. Az ügyfél szerint nem utasíthatod vissza ezt a felkérést.

Delphie örült, hogy ült, különben nem tartotta volna meg a lába.

– Ki az ügyfél? – kérdezte, bár a válasz nyilvánvaló volt.

– A megkeresés valójában a San Callianó-i Turisztikai Minisztériumtól érkezett – erősítette meg Rachel a gyanúját.

Delphie még szorosabban szorította a mobilt, és egész testében reszketett.

– De…?

– De maga őfelsége személyesen hívott fel.

A júliusi hőség ellenére Delphie keze nyirkos volt, amikor megkérdezte:

– Mi a feladat?

– Egy egyhetes rendezvényről van szó. A részleteket e-mailben elküldöm. Röviden összefoglalva: tíz napon belül meg kell jelenned a királyi palotában. A művészeti fesztivál két hét múlva kezdődik. A fesztiválon be kell mutatnod a királyi gyémántkollekciót. Az utolsó napon kerül sor a bálra, ahol San Calliano gyémánt nyakláncát kell viselned. Drágám, könnyű munka, finomabbnál finomabb ételek és luxus. Megéri feladni a remeteségedet, különösen, hogy maga a király kéri tőled.

Delphie elfojtott egy hisztérikus nevetést. Nagyjából mindenki, akinek internet-hozzáférése van, tud a San Calliano királyával való románcáról.

– Delphie? Mondhatok igent?

– Nem, te nem mondasz semmit. Személyesen adom meg a választ.

Tíz nappal később, nem sokkal este hat óra előtt Delphie kilépett a San Callianó-i Grand Hotel lakosztályában a zuhany alól.

Az utolsó futam, a brit nagydíj idegőrlőnek bizonyult. A szárnyra kapott pletykák miatt mindkét pilótájuk feszült volt, féltették a jövőjüket a versenyistállóban. A szponzorok, akik a kiszállással fenyegetőztek, telefonhívásokkal idegesítették őket, méghozzá szándékosan.

Mivel Delphie nem akarta beismerni, hogy ő maga is sötétben tapogatózik, gyors válaszokat ígért a csapatának. Ami persze még nagyobb aggodalmat okozott.

A lány meggyőződése egyre erősödött, hogy az új vevő szándékosan pokollá teszi az életét. Hirtelen a média megdöbbentően pontos részletekkel szolgált arról, hogy mi folyik a csapatában. Olyan részletekkel, amelyeket csak egy bennfentes tudhatott.

Delphie gyanította, hogy Lucca keze van a dologban. És ez csak megerősítette abban az elhatározásában, hogy nem hajlik meg a férfi akarata előtt. Két héttel a következő, dohai verseny előtt meghozta azt a merész döntést, hogy személyesen utasítja vissza Lucca ajánlatát.

Erőteljes mozdulatokkal szárazra dörzsölte magát, és belépett a hálószobába.

Úgy tűnt, hogy Luccának messze elér a keze. A kétágyas szoba, amelyet Delphie lefoglalt, meglepő módon nem volt szabad, amikor megérkezett. Helyette a királyi lakosztályt ajánlották fel, ami több tízezer dollárba került egyetlen éjszakára.

Gondolataiból a csengő éles hangja zökkentette ki. Habozás nélkül kinyitotta az ajtót.

A pulzusa felgyorsult, az adrenalinszintje az egekbe szökött, amikor belenézett Lucca király ezüstszürke szemébe.

Ugyanolyan volt, mint régen, de mégis… más. Kellett egy kis idő, mire sorra vette a változásokat. A férfi komolyabbnak, érettebbnek tűnt, és a hatalom auráját árasztotta. Impozáns, több mint egy méter kilencven centis termete az átlag fölé emelte. A méretre szabott öltöny kiemelte pompás testalkatát, széles vállát, keskeny csípőjét. A haját hátrafésülte, állán háromnapos borosta sötétlett.

– Túl korán jöttél – háborgott Delphie.

A férfi hűvös tekintettel végigmérte, és nem válaszolt.

Eltelt egy perc.

Amikor a lány újra ránézett, a férfi szája körül halvány mosoly játszott.

– Ciao, Delphine! – mondta elnyújtva bariton hangján, ami forró, érzéki emlékeket ébresztett a lányban.

– Azt hittem, csak fél óra múlva találkozunk odalent.

Delphie kihangsúlyozta, hogy odalent. Mert bár a királyi lakosztály rendkívül tágas volt, és számos szobával rendelkezett, túlságosan is emlékeztetett azokra az intim helyekre, ahol annak idején gyakran megfordultak.

Lucca zsebre dugta a kezét, és a sarkán hintázott.

– Talán azért jöttem túl korán, hogy azt a benyomást keltsem, egyszerűen nem tudok egy másodperccel sem tovább várni? – kérdezte. – Vagy talán arra törekedtem, hogy eloszlassam a tévedésedet azt illetően, hogy bármilyen beleszólásod is lesz abba, ami ezután következik? – Lustán megvonta a vállát, és ismét hideg mosolyra húzta a száját, amitől Delphie gerincén végigfutott a hideg. – Nos… beinvitálnál a lakosztályba, Delphine?

3. FEJEZET

Delphie azzal a magabiztossággal, amit Rachel szigorú irányítása alatt tanult meg alig tizenhét évesen, hátat fordított a férfinak, és nyugodt léptekkel besétált a tágas nappaliba, ahonnan lélegzetelállító kilátás nyílt az alkonyati fényekben pompázó San Lorenára, San Calliano fővárosára.

Amikor a padlótól a mennyezetig érő ablakokhoz ért, nem volt más választása, mint hogy megforduljon, és Luccára nézzen.

– Mivel nyilvánvalóan tudod, hogy hol lakom, jól gondolom, hogy te intézted el ezt a lakosztályt?

– Úgy véltem, talán értékelni fogod. Mindketten tudjuk, hogy kedveled a szépet.

Delphie megrázta a fejét.

– Te vagy az, aki az élet minden területén ragaszkodik a luxushoz. Én csak engedelmes társad voltam ebben.

A Luccával töltött idő olyan hullámvasútnak bizonyult, amely veszélyesebb volt, mint amire számított, és amikor kiszállt, tudta, hogy már sohasem lesz ugyanaz, aki korábban volt.

– Nem illik hozzád ez a hízelgés.

Delphie büszkén felszegte az állát. Nem akarta bevallani, hogy bárhová követte volna a férfit, és alkalmazkodott volna a kívánságaihoz, csak hogy vele lehessen.

– Gondolj, amit akarsz, de én nem kértem ezt a lakosztályt.

– Visszautasítottad a repülőgépet, amit küldtem, valamint a meghívásomat is, hogy a palotában szállj meg. Most pedig nem értékeled a nagylelkűségemet.

Delphie vállat vont.

– Inkább magam fizetem a költségeimet.

– Igen? Pedig az a hír járja, hogy szűkében vagy a pénznek. Tényleg megengedheted magadnak, hogy visszautasítsad a vendégszeretetemet?

– Honnan tudod?

Lucca mosolya arrogáns volt. A pokolba, még fitogtatja is a felsőbbrendűségét!

– Most komolyan kérdezed, Delphine?

Lucca elfordult. Egy végtelennek tűnő percig egy távoli templomtoronyra szegezte a tekintetét, majd a lány arcába nézett.

– Tudjuk, számos okból jöttél ide, és nem csak azért, hogy visszautasítsd az ajánlatomat. Sok megbeszélnivalónk van, Delphine. De mindenekelőtt erről szeretnélek kérdezni.

Lucca elővett a zsebéből egy darab papírt, és a lenyugvó nap fényébe tartotta. Ott állt az a két szó, amelyet Delphie a legnehezebben tudott leírni az életében.

– Te… megtartottad a levelemet? – suttogta rekedten, és reszketni kezdett a belsejében terjengő hidegtől.

Lucca megvonta a vállát. A hűvös gesztus szöges ellentétben állt a szemében lobogó perzselő tűzzel.

– Nevezz szentimentálisnak!

– A szentimentális szinonimája lenne az…

Érzelmes. A lány az utolsó pillanatban mégsem mondta ki a szót.

– A szentimentális talán rossz szó… Inkább egyfajta bizonyítékként őriztem meg a leveledet.

Delphie fejében megszólaltak a vészharangok.

– Bizonyítékként?

– A szemedbe akartam nézni, és megkérdezni, hogy ezt az üzenetet valóban te magad írtad-e. Te írtad, Delphine?

A lány mereven állt, tudatában volt annak, hogy az igazság elpusztíthatja.

Lucca lassan felemelte a lapot, és a lány szeme elé tartotta. „Vége van.”

– Válaszolj! – követelte halkan.

– Igen, én írtam.

Lucca sokáig nem szólt semmit, de az arca, a testbeszéde mindent elárult.

– És amikor azzal voltál elfoglalva, hogy minden nyomot eltüntess magad után, gondoltál arra, hogy esetleg… aggódom?

Delphie levegő után kapott.

– Tessék?

A férfi orrlyukai megremegtek, amitől libabőrös lett a lány gerince.

– Kapcsolatunk a nyilvánosság előtt zajlott. Belegondoltál abba, hogy mit fogok érezni, ha gyáván elszaladsz és eltűnsz?

– Ne merészelj gyávának nevezni! Ha tudnád…

Delphie mély levegőt vett, és megrémült, amiért majdnem elárulta magát.

Lucca acélos tekintetét a lányra szegezte.

– Ha tudnám? Világosíts fel, Delphine!

A lány megrázta a fejét.

– Nem számít.

– Nem számít? Hogy jutottál erre a következtetésre? – kérdezte a férfi jéghideg haraggal.

– Mert te már akkor előre tekintettél. Fél évvel ezelőtt nem egy grófnővel volt viszonyod? Azelőtt pedig egy elnök lányával és egy számítástechnikai cég örökösnőjével?

Ezek a nők mind rajta voltak a listán, ami bizonyította, hogy az valóban létezett. Delphie titkon azt remélte, hogy az egész csak hazugság, hogy az idegen, aki azon a bizonyos napon Párizsban meglátogatta, és beszélt a listáról, csak aljas önérdekből cselekedett.

Most már tisztában volt az igazsággal.

Lucca összegyűrte a papírt. Aztán visszaváltozott azzá a sármos, civilizált uralkodóvá, akit a népe annyira szeretett.

– Tudod, hogy kikkel voltam együtt? – kérdezte elnyújtva a szavakat. – Szemmel tartottál? Az ember azt hihetné, hogy fontos vagyok neked.

Lucca kisétált a nappaliból a szomszédos irodába, a hatalmas, fényesre polírozott íróasztalhoz, amelynek művészi faragványai hazája történelmének jeleneteit ábrázolták. A gyűrött papírdarabot az asztallapra dobta, és lehuppant a trónszerű karosszékbe.

Tetőtől talpig végigmérte a lányt.

– Ne csináld ezt! – csattant fel Delphie.

A hasa bizsergett, a mellbimbói megkeményedtek.

– Miért? Mert vége van? – kérdezte Lucca, miközben egyik ujjával végigsimított az alsó ajkán.

– Igen – mondta a lány.

– Próbáltad ezt már a tested felé is közvetíteni? – gúnyolódott a férfi. – Mert innen, ahol én ülök, az a benyomásom, hogy nem igazán kapta meg az üzenetet.

– Lucca…

A férfi kihúzta magát a karosszékben, könyökét az asztallapra támasztotta, és hipnotikus tekintetét a lányra szegezte.

– Felség! Többé nincs jogod a keresztnevemen szólítani.

Delphie lélegzete elakadt.

– De… de azt hittem, nem tartod sokra az etikettet.

Lucca szája széle megrándult, de aztán az arckifejezése áthatolhatatlan maszkká keményedett.

– Már nem az vagyok, akinek ismertél.

– Szóval most már elvárod az imádatot? – kérdezte Delphie megvető hangon.

– Adott körülmények között feltétlenül – válaszolta Lucca, és a hangja csöpögött az arroganciától.

Delphie végigsimított a nyelvével az ajkán.

– Rendben van, felséged…

Lucca elégedetlenül ciccegett.

– Ez így nem jó, túlságosan kényszeredettnek tűnt. Próbáld meg még egyszer, kicsit hitelesebben.

Delphie közelebb lépett Luccához, aki alig mozdult a karosszékében. Tényleg megváltozott. Mindketten megváltoztak. És hiányzott neki a régi Lucca. A férfi, aki rábeszélte őt erre az utazásra, már nem az volt, akit valaha ismerni vélt.

– Felség, a megbeszélésünk időtartamát egy órában határoztuk meg. Nagyon hálás lennék, ha rátérhetnénk a lényegre.

A férfi intett, hogy üljön le.

Delphie megkönnyebbülten foglalt helyet az egyik karosszékben. A lehető leggyorsabban túl kell esnie ezen a találkozón, hogy aztán elkezdhesse újra aprólékosan kiirtani Luccát az életéből.

– Tudom, hogy nem én vagyok az egyetlen modell, aki szóba jöhet, hogy bemutassa a gyémántjait – folytatta.

– Á, már megint a kétes forrásaid? – kérdezte Lucca szinte unott arckifejezéssel.

Szinte… Mert mintha egy vulkán morajlott volna a hófödte hegycsúcs alatt, amely bármely percben kitörhet.

– Rachel mondta. Tévedett volna?

– Nem.

– Akkor a nemleges válaszom nem jelenthet problémát.

– Akkor válik problémává, amikor szükséged lesz a támogatásomra a kis projektedhez. Tényleg elfelejtetted, milyen kifizetődő a kedvemben járni, Delphine?

A lány pulzusa meglódult, a gyomra összeszorult.

– Felség… – kezdte, de elhallgatott, amikor Lucca egy vékony, összehajtogatott papírt húzott elő a zakója zsebéből, és átcsúsztatta a hatalmas íróasztalon. A lány tétován nyúlt érte. – Mi az? – kérdezte, és bosszankodott a hangja remegésén.

Vett egy mély lélegzetet, és a papírra nézett. A szavak összemosódtak a szeme előtt, de a tartalom beleégett az emlékezetébe.

– Nem… – suttogta.

– Pontosan mi a kifogásod? – kérdezte Lucca lustán, a zsákmányával játszadozó nagymacska kegyetlenségével. – Nem hiszel a szemednek? Vagy kihúztam a talajt a lábad alól?

A lány szemrehányóan nézett rá.

– Mindent elterveltél.

Mivel a férfi egymáshoz illesztett ujjhegyekkel az ajkához támasztotta kezeit, Delphie nem látta az önelégült mosolyt, de sejtette. Tudta, hogy a férfi kiélvezi a diadal minden pillanatát.

– Pontosan mit is terveztem el? Hogy előnyös állásajánlatot teszek neked, ami átmenetileg kihúz a csávából? Vagy biztosítom, hogy a továbbiakban minden az én irányításom alatt történjék? Ebben az esetben igen, mindent elterveztem – ismerte el készségesen.

Delphie lesütötte a szemét, és a férfi szavaira koncentrált.

– Ő nem…

De igen, Hunter pontosan tudta, hogy kinek adja el a részét. Delphie azt remélte, hogy valamelyik gazdag San Callianó-i polgár vette meg, és nem a király. A lelke mélyén azonban… tudta.

– A „ő” alatt Buckmant érted, ugye? – mondta Lucca dühösebben, mint a lány várta volna.

Delphie nyelt egyet.

– Megvetted tőle a versenyistálló egy részét…

– Egy jó részét, sí. Ezzel én vagyok a többségi tulajdonos – jelentette ki a férfi vidáman.

Delphie egye jobban remegett.

– Miért tetted?

Lucca hidegen és könyörtelenül nézett rá.

– Mert megtehettem.

– Mert kiszolgáltatott helyzetbe akartál hozni! – tört ki a lány hevesen.

Lucca diadalittasan bólintott, és lassan megsimogatta az alsó ajkát a hüvelykujjával.

– Sí, cara.

A lány levegő után kapott.

– Még csak nem is tagadod?

A férfi pökhendien megvonta izmos vállát.

– Miért tenném, ha egyszer igaz?

– Miért? – kérdezte.

– Mert azt akarom, hogy pontosan azt tedd, amit Rachel mondott neked.

Delphie a homlokát ráncolta.

– Százhúszmillió dollárt fizettél azért, hogy hárommillió dollárért elvállaljak egy munkát? Ennek semmi értelme.

Lucca kajánul elvigyorodott.

– Nem. Bármilyen szép is vagy, még te sem érsz meg annyit, cara. A fesztivál csak a kezdet. Több feladatom is lenne számodra.

– És ha visszautasítom? – kérdezte Delphie részben bosszúsan, mert a csapda becsapódott mögötte, részben pedig reszketve attól, ami következik.

– Ha visszautasítod, a szponzorok, akiket annyira szeretnél megtartani, lesznek a legkisebb problémád. – Lucca hangja vágott, akár penge.

– Pontosan mit akarsz?

A férfi felemelkedett, majd áthajolt az íróasztal fölött.

– Először is, a „magányos király” többé nem lesz magányos – sziszegte.

A lány elsápadt.

– Ez minden? Csak az egódat akarod menteni?

– Elvesztetted a jogot, hogy megkérdőjelezd az indítékaimat, amikor eltűntél az életemből anélkül, hogy tájékoztattál volna, hová mész.

Delphie összepréselte az ajkait, és lenyelte a szavakat, amelyek már a nyelve hegyén voltak. Mert félt, hogy elárulja magát. Semmiképpen sem akarta, hogy a férfi megtudja, a viszonyuk milyen sokat jelentett számára, és milyen sokat remélt az utolsó közös párizsi útjuk során.

– Nem számítottam rá, hogy ilyen elkeseredetten fogsz keresni. Azt hittem, hamar magad mögött hagyod az egészet.

– Ha lehetőséget adtál volna, áldásomat adom, elengedlek, és soha többé nem gondolok rád.

A kijelentés mögött meghúzódó arroganciától elállt a lány lélegzete.

– Nem akartam tőled semmit. Akkor sem és most sem.

Lucca felállt, megkerülte az íróasztalt, és megállt Delphie mögött. A lány érezte a tekintetét a tarkóján, de nem nézett fel. Megremegett, amikor a férfi mentaillatú lehelete a fülét súrolta.

– Tényleg? Akkor azt hiszem, nincs miről tárgyalni. Befejeztük.

Delphie meghallotta a férfi távolodó lépteit. Amikor felpattant, hogy utánamenjen, Lucca már az ajtóban állt, és épp megfogta a kilincset.

– Várj!

A férfi megfordult.

– Tisztázzunk valamit, cara! Már nem az vagyok, akinek ismertél. Azt tanácsolom, hogy ne próbálkozz semmilyen trükkel!

– Hidd el, álmomban sem gondolnék ilyesmire!

– Hogy higgyek neked? – A férfi szája gúnyos mosolyra húzódott. – Aki egyszer hazudik… Ismered a mondást. De nem vagyok ostoba, cara.

Delphie mély lélegzetet vett. Megnyalta kiszáradt ajkait, és igyekezett megőrizni a nyugalmát.

– Beszélhetnénk értelmesen? Hajlandó vagyok meghallgatni téged.

A férfi hosszasan fürkészte a lány arcát, mielőtt visszament a nappaliba, és helyet foglalt a kanapén. Az egyik karját kinyújtotta a háttámlán, a másik kezével pedig megpaskolta maga mellett a helyet.

– Ülj le!

Delphie helyet foglalt a lehető legtávolabb Luccától.

– Elvállalod a felkérést a gyémántok bemutatására – jelentette ki a férfi. – A szervezőbizottság szerint te vagy a legjobb jelölt. És én is hajlamos vagyok ezt hinni.

A lány nem volt olyan ostoba, hogy ezt bóknak vegye. Összeszorította az ajkát.

– Rachel már mesélt a munkáról. Garantálod, hogy nem lesz benne semmi előre nem látható extra?

Lucca szeme félelmetesen megvillant.

– Például?

– Garantálod, hogy az egy hétből nem lesz hirtelen kettő? Hogy nem kell istentelenül sokat dolgoznom?

– Egy kis rugalmasságra szükség lesz… Elvégre tudod, mivel jár a munkád.

– Megvan a saját életem, amit te most összezavarsz a követeléseiddel.

– Mesélj nekem erről az életről! – kérte Lucca veszedelmesen szelíd hangon.

Olyan kitartóan nézte a lányt, mintha várna… valamire.

Delphie igyekezett megőrizni a hidegvérét.

– Ez nem társasági összejövetel, felség. Az életemhez semmi közöd.

Lucca tekintete jegessé vált.

– Óvatosan, Delphine! Az ellenségeskedés velem szemben nem vezet sehová.

– Ó, nem? Azt mondod, már nem az vagy, akinek ismertelek, és a viselkedésed igazolja is ezt. Ez esetben nem lehetek teljesen fegyvertelen.

– Egy csepp mézzel több legyet lehet fogni, mint egy hordó ecettel. Ugye így mondják?

Delphie félrebillentette a fejét.

– Felséged légyhez hasonlítja magát? Megalázó szegény legyek számára!

A másodperc töredékére mintha vidáman megvillant volna a férfi szeme. Delphie-nek eszébe jutott, hogy annak idején mennyit nevettek együtt. Elhessegette a gondolatot. Felesleges a múlton rágódni.

– Teljesítsd a feladatot, ezenkívül nem támasztok veled szemben igényeket!

Delphie megkönnyebbült, de nem nyugodott meg.

– Ebben az esetben igent mondok.

Lucca előrehajolt, és könyökét a térdére támasztotta. Semmi sem utalt arra, hogy örülne a lány beleegyezésének. A megbízatás valószínűleg csak bevezetés a valódi terveihez.

– Bene. Ez alap a továbbiakhoz.

Delphie megdermedt.

– A továbbiakhoz?

– Jóváteheted a másfél évvel ezelőtti kárt, amit a hirtelen eltűnéseddel okoztál.

4. FEJEZET

Lucca figyelte, ahogy a lány arckifejezése megváltozik. Sokk. Rémület. Csüggedés. Végül a felháborodás.

Dühösen a legszebb, állapította meg Lucca. Jobban örült volna, ha a lány elveszíti a varázsát a külön töltött idő alatt. De nem. A szépsége inkább csak kiteljesedett.

– Jóvátenni a kárt? Te most viccelsz? – kérdezte Delphine döbbenten.

Lucca a legszívesebben hangosan felnevetett volna, de csak elmosolyodott.

– Biztosíthatlak, hogy amit most mondani fogok, az csöppet sem vicces.

– De… de szakítottunk, Luc… Felség! Mióta kell egy volt barátnődnek fizetnie azért, hogy véget vetett a kapcsolatnak?

– Az etikettet be kell tartani – magyarázta a férfi. – A hirtelen távozásod káoszt okozott.

Összehúzta a szemét. Egész testében megfeszült, mert még nem feledkezett meg egészen arról a rémületről, amikor maga elé képzelte a lehető legrosszabb forgatókönyveket.

– Miért nem adtál ki sajtóközleményt? – kérdezte Delphie, és a férfi csipetnyi keserűséget érzett a hangjában. – Nem ez a szokásos eljárás az etikett szerint?

Lucca elszégyellte magát, mert kétségbeesésében erre nem is gondolt. A tanácsadóinak pedig gyakorlatilag megtiltotta, hogy Delphine-ről beszéljenek.

– Mi lett volna, ha nem sokkal később felbukkansz, és eladod a saját sztoridat a bulvársajtónak? Az csak még több nemkívánatos figyelmet keltett volna.

Delphie felháborodása egyre nőtt.

– Mikor keltettem azt a benyomást, hogy olyan nő vagyok, aki a bulvársajtónak adja el a történetét? – kérdezte szemrehányóan.

Lucca vállát vont.

– Az eltűnésed egyértelmű bizonyítékot szolgáltatott, hogy egyáltalán nem ismerlek. Honnan kellett volna tudnom, hogy legközelebb mit tervezel?

– Egy ember a te pozíciódban nem csak a tények és a számok alapján cselekszik. Ezt te mondtad egyszer. Nem kellett volna bíznod az ösztöneidben?

– Akkoriban még csak herceg voltam. Most pedig király vagyok. Nem tehetem meg, hogy megbízzam bárkiben, aki az ártatlanságát hangoztatja.

– Ez csak kifogás. Mi folyik itt valójában? És mit értesz pontosan a jóvátétel alatt? – kérdezte Delphie.

Lucca ráemelte a tekintetét. Egyértelműen világossá kell tennie, hogy visszautasítás szóba sem jöhet.

– Az akcióddal helyrehozhatatlan károkat okoztál a királyságnak.

A lány barna szemében felvillant a rémület, és lassan hátradőlt a karosszékben.

– Hogyan…? – Mielőtt Lucca válaszolhatott volna, folytatta: – Elmentem, semmi több. Megértem, hogy talán váratlan lehetett számodra, de…

– Ne légy naiv, Delphine! Talán azt akartad hinni, hogy rendes kapcsolatunk van, de a valóság teljesen más volt. Én herceg voltam, neked pedig voltak bizonyos kötelezettségeid. Ebbe beletartozott az is, hogy miként kell szakítanunk.

A lány összeszorította telt ajkait, és Lucca arra gondolt, hogy mennyire szerette csókolni ezt a szájat. Mennyire szeretné még most is!

– Először is nem hittem, hogy rendes kapcsolatunk van… – mondta Delphie.

– Ó, nem?

– Nem – bólintott a lány, de kerülte a férfi tekintetét.

Lucca elfojtott egy mosolyt.

– Másodszor nem emlékszem, hogy foggal-körömmel harcoltam volna érted, vagy futottam volna utánad. Ha jól emlékszem, ez fordítva volt.

Sí, azonnal rabja lett ennek a lánynak. Mintha elvarázsolta volna, és még mindig tartana a varázs.

– Olyan okokból, amelyeket most nem fogok részletezni, mindig is fontos volt, hogy a kapcsolataimat senki se helyteleníthesse. A viselkedésed olyan szóbeszédet indított el, amely mind a mai napig aláássa a tekintélyemet.

Delphie homloka ráncba szaladt.

– Miféle szóbeszédet?

Lucca összeszorította a fogát. Nem tudta volna megmondani, mi bosszantja jobban: hogy a lány elfelejtette ezeket a pletykákat, vagy hogy odáig kell süllyednie, hogy megismételje őket.

– Alaptalan szóbeszédet, amelyet egyszer s mindenkorra el kell hallgattatni – válaszolta.

– És ennek van valami köze a mostani megbízásomhoz?

– A fesztivál ideje alatt elkísérsz a különböző rendezvényekre, és viseled a gyémántokat. Az emberek természetesen pletykálni fognak a kibékülésünkről. És ezeket a pletykákat nem fogjuk megcáfolni.

Delphie szeme elkerekedett.

– Ezt… ezt nem mondhatod komolyan!

Lucca csak nézett rá szótlanul, de az arckifejezése magáért beszélt. Delphie ismét felállt, és járkálni kezdett fel-alá. A férfi nem tudta levenni a szemét szépen ívelt csípőjéről, a karjáról, nyakának és állának finom vonaláról, sűrű hajáról, amelyet annyira szeretett volna megsimogatni… Az ágyéka lüktetni kezdett.

– Miért? Mire jó ez? – kérdezte Delphie.

– Azt hittem, világosan fogalmaztam. Ha nem, hadd magyarázzam el! Mostantól én veszem át az irányítást. Én döntöm el, mikor és hogyan lesz vége.

– Azt akarod, hogy…? – Delphie megrázta a fejét, majd rövid szünet után folytatta: – Szóval valójában nem modellmunkáról van szó. Azt akarod, hogy tegyek úgy, mintha szerelmes lennék beléd?

– Igen, mint legutóbb.

A lány leengedte hosszú, ívelt szempilláit, hogy védekezzen a férfi tekintetétől. El kellene mondania, hogy annak idején nem színészkedett. És az őrült szenvedélyről kellene beszélnie, amely mindkettőjüket magával ragadta, mielőtt elmenekült Lucca ágyából és életéből.

De csak egy újabb mély lélegzetet vett, és büszkén felszegte az állát.

– Úgy hangzik, mintha baj lenne az imidzseddel. De miért segítsek neked? – kérdezte.

– Mert még mindig tartozol nekem egy magyarázattal – felelte Lucca, és maga is hallotta a keserűséget a hangjában.

Delphine ahelyett, hogy válaszolt volna, hátat fordított. Ahogy a férfi anyja is sokszor tette. A lány az ablakhoz lépett, és lenézett a fővárosra, az ő városának ragyogó fényeire.

Az együtt töltött idő alatt Lucca diplomáciai feladatai miatt a legtöbb időt az Államokban és Dél-Amerikában töltötték. Csak egyszer látogattak el San Callianóba, amikor Lucca apja hazarendelte a fiát.

Lucca Delphie-t nem a királyi palotában, hanem a magánrezidenciáján szállásolta el, és amint az apjával kapcsolatos ügyek rendeződtek, azonnal ismét elutaztak. Nem sietett bemutatni a lányt a környezetének. Talán attól való félelmében, hogy Delphie a királyi dinasztia piszkos múltja miatt meggondolja magát, és őt meg a családját is elutasítja?

Mindegy.

Amikor Delphie ismét a férfihoz fordult, elszántság villant a szemében.

– Nap mint nap érnek véget kapcsolatok. Azt hiszem, az üzenetemmel világossá tettem az álláspontomat.

Az üzenetével!

Azzal a két szóval, amely Luccát vérig sértette, még mindig jobban fájt, mint bevallotta volna magának.

– Szóval önkényesen, tetszésed szerint döntesz, hogy a férfiak, akikkel viszonyod van, mikor érdemlik meg a magyarázatot? – csattant fel Lucca, ahogy eluralkodtak rajta az érzelmek.

– Minek ez a cirkusz? – akarta tudni Delphie. – Egyszerűen fogadd el, hogy a kapcsolatunk nem működött, és lépjünk tovább, rendben?

Lucca felugrott, kezét az ablaküvegnek támasztotta Delphie-től jobbra meg balra, és mély levegőt vett.

– Nem működött a kapcsolatunk? – mordult fel dühösen. – Amikor az eltűnésed előtti este szenvedélyesen öleltél, a körmödet a hátamba vájtad, és könyörögtél, hogy „még egyszer, Lucca. Még egyszer, Lucca. Kérlek, kérlek, kérlek, kérlek!”. Hazudj magadnak, ha akarsz, de engem ne nézz hülyének!

Delphie orrlyukai megremegtek, és Lucca elégedetten figyelte, hogy a nyaki ütőere hevesen lüktet, és a keze remeg.

– A szex… nem… nem minden – mondta végül.

– Talán nem. De nagyszerű volt, és teli érzelmekkel. Ami nem változhatott meg varázsütésre egyik napról a másikra…

Delphie szeme elsötétült, és Lucca fejében megszólalt a vészcsengő.

– Mi volt az oka, Delphine? – kérdezte. – Mi változott meg?

A lány megpróbált elsurranni mellette, de a férfi megragadta a csuklóját.

– Minél inkább hallgatsz, annál elszántabb leszek, hogy kiderítsem az igazságot.

– Miért olyan fontos ez neked? – kérdezte Delphie.

– Mert gyűlölöm a titkolózást és az elhallgatást. Szeretek nyílt kártyákkal játszani. A korábbi tetteid miatt tartunk most itt. Ha valamit eltitkolsz előlem, azzal csak arra késztetsz, hogy még mélyebbre ássak. Ezt akarod?

– Már nem éreztem jól magam a társaságodban. Ennyi elég?

Lucca az ujjai alatt érezte Delphie száguldó pulzusát. És nem akart elfogadni egy újabb elutasítást, főleg azért nem, mert tudta, hogy legrosszabb esetben hazugság, legjobb esetben színlelés.

Így hát megtette azt, amit megfogadott, hogy soha nem tesz meg.

Száját a lány szájára préselte azzal a szándékkal, hogy belefojtsa a valótlan állításokat.

Természetesen ez nem volt ilyen egyszerű. Semmi sem volt egyszerű Delphie-vel. Az íze még bódítóbb volt, mint emlékezett rá. És lehet, hogy ő király, de amikor a lány ajkait érzi, csak férfi.

Egy sok megpróbáltatást megélt férfi.

Elmélyítette a csókot, hallotta a lány halk sóhaját, és legszívesebben diadalmasan felnevetett volna. Ehelyett átfogta Delphie telt mellét, és sóhajtva megcirógatta az ágaskodó bimbót.

Heves borzongás futott végig a lányon. Ugyanúgy vágyott a férfira, ahogy fordítva. Lucca végigsimított a testén, és megragadta a fenekét, miközben Delphie az erekciójához préselte magát.

Lucca csak akkor vetett véget nyelvük játékának, amikor a hosszan elhúzódó csók azzal fenyegetett, hogy nem tudnak megállni. Leengedte a kezét Delphie hátáról, és vonakodva, de elhúzódott meleg testétől.

Szemügyre vette, és elégedetten állapította meg, hogy a melle szaporán emelkedik és süllyed. Végigfuttatta a nyelvét az ajkán, hogy még egyszer utoljára megízlelje Delphie-t.

– Azt hiszem, most bizonyítottam be, nem a szex volt az oka annak, hogy elhagytál.

– Gazember! – sziszegte Delphie, és a kézfejével végigsimított csóktól duzzadt ajkán.

Lucca tett néhány lépést hátrafelé, mert nem tudta garantálni, hogy nem csókolja meg másodszor, harmadszor vagy negyedszer is a lányt.

Idegesen a hajába túrt.

– Nem számít, hogy mit érzel ezzel kapcsolatban, az én szavam dönt. A fesztivált követő autóverseny után visszatérsz San Callianóba, pontosabban a palotába, és eljátsszuk, hogy újra összejöttünk egymással. Amint a gonosz pletykák elülnek, találunk megoldást a szakításunkra.

A lány szemében a vágyakozás átadta helyét a döbbenetnek, majd a dühnek.

– Nem… nem állíthatom a feje tetejére az egész életemet, mert ezt követeled!

– Pedig ezt követelem.

– És mit kapok cserébe ezért a… ezért az abszurd cirkuszért?

– Először is gondoskodom arról, hogy a csapatod ne veszítsen több szponzort. Még néhány pluszmilliót is be fogok fektetni, hogy felgyorsítsam a szükséges fejlesztéseket. Nem kell magyaráznom, hogy mennyi mindent lehet elérni a támogatásommal.

Delphie szemében még mindig ott csillogott a dac.

– Ez közönséges zsarolás.

– Nem, ez tárgyalás – válaszolta Lucca határozottan. – Van valamid, ami nekem kell. Neked szükséged van valamire, ami nekem van. Miben különbözik ez egy hagyományos üzleti megállapodástól?

Delphie nagy levegőt vett, és Lucca rájött, hogy eddig visszatartotta a lélegzetét.

– Ha beleegyezem ebbe az üzleti tranzakcióba, nem lesz szex – szögezte le a lány. – Semmi, ami akár csak távolról is hasonlítana ahhoz… ahhoz, ami az imént történt. Világos?

– Biztos vagy benne, hogy le akarsz mondani a szükségleteidről? – kérdezte Lucca gúnyosan.

– A szükségleteimről majd én magam gondoskodok.

Lucca vöröset látott a dühtől.

– De nem itt! – jelentette ki élesen. – Ha akár csak egyetlen érdeklődő pillantást is megengedsz egy férfinak, a szerződésünknek vége! És nem csak annak. Gondoskodom róla, hogy…

– Nyugodj meg, felség! – mondta Delphie. – Felfogtam, hogy tönkretennél mindent, ha kalandba bocsátkoznék valaki mással, miközben úgy kell tennem, mintha a földet is imádnám, amit a talpad megérint. Én inkább a vibrátoromra gondoltam.

Lucca megdöbbent.

– Szexjátékok?

Nem a középkorban élt. Ismerte az ilyen eszközöket, sőt néhány szeretőjét kényeztette is velük. Mindazonáltal a gondolat, hogy Delphine ilyesmihez folyamodik…

A lány felvonta tökéletes ívű szemöldökét.

– Úgy látom, megdöbbentél… A huszonegyedik században élünk – jegyezte meg gúnyosan.

Lucca ellenállt a késztetésnek, hogy magához rántsa.

– Ezek szerint eleget teszel a követeléseimnek?

– Mindent írásban akarok, hogy ne legyenek félreértések.

Lucca a diadal és a megkönnyebbülés keverékét érezte.

– Rendben.

Delphie másnap reggel a lakosztály irodájában átolvasta a szerződést, és azon tűnődött, miért is mondott igent.

A férfi újbóli felbukkanása az életében annyira felkavarta, hogy szemhunyásnyit sem aludt hajnalig, csak a plafont bámulta.

– Delphine?

A lány összerezzent, és elöntötte a forróság, amikor észrevette Luccát.

– Igen?

– Elégedett vagy a szerződéssel? – kérdezte a férfi.

– Igen – mondta Delphie, és aláírta a papírt a megadott helyen.

Az ügyvédek hitelesítették a dokumentumot, és átadtak neki egy másolatot, majd miután meghajoltak a király előtt, visszavonultak.

Delphie felállt, az ablakhoz lépett, és élvezte a varázslatos kilátást és a nap melengető sugarait. Kitartóan próbált nem tudomást venni Lucca átható tekintetéről.

Nem bírta azonban sokáig elviselni a csendet, ezért megfordult, hogy szembenézzen a férfival.

– És most?

– Most pedig reggelizz velem, amíg a személyzet elintézi a palotába költözésedet.

A lány gyomra vetett egy bukfencet.

– Azt hittem, erre csak a fesztivál után kerül sor.

Lucca megvonta a vállát.

– A hotelben mondták, hogy sok a foglalás, és kevés a szoba. Néhány nap meg úgysem számít, igaz? Különben is a gyémántkollekció, amit majd be kell mutatnod, a palotában van. Szóval biztonsági okokból is jobb, ha ott szállsz meg.

Megjelent a szálloda egyik alkalmazottja, és mélyen meghajolt.