Budapest, 2026

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Carol Kirkwood: Secrets of the Villa Amore

Copyright © Carol Kirkwood 2023

All rights reserved.

Borító @ HarperCollinsPublishers Ltd 2023

Borító fotó © Shutterstock.com

Hungarian translation © Bíró Júlia, 2026

© Next21 Kiadó, 2026

ISBN 978 615 682 199 7

Ezt a könyvet elsősorban azoknak szeretném ajánlani, akik olvasták első két regényemet,
A görög hold alatt és a Szálloda a Riviérán címűeket,
és most várják a folytatást.
Ha pedig ez az első találkozásotok a könyveimmel, akkor nagy szeretettel köszöntelek benneteket! Remélem, mindannyian élvezni fogjátok A Villa Amore titkait, és hálásan köszönöm a töretlen támogatásotokat!

Prológus

Salerno, 1943. október

– Olaszországra!

– A szabadságra!

– És a győzelemre!

A két fiatal katona lelkesen csatlakozott az ünnepléshez, magasba emelték a poharaikat, koccintottak, és hangosan kiáltották: Salute! A többi vendéggel együtt kiabáltak és éljeneztek, ütemesen döngették öklükkel az asztallapot. Ez volt a legbiztonságosabb dolog, amit akkor tehettek; ránézésre lehetetlen volt megmondani, ki barát és ki ellenség.

Egyre későbbre járt, a hangulat a mellékutcai bárban a tetőfokára hágott. Az ablakokat elsötétítették, a belső teret tucatnyi átgondoltan elhelyezett gyertya világította meg. A két katona feszülten nézett össze.

– Jobb lesz távozni – javasolta halkan az idősebbik.

A fiatalabbik bólintott, azzal mindketten felhörpintették az amarót, egy helyi gyártmányú, kesernyés ízű gyógynövénylikőrt. Bizonytalanul imbolyogtak, amikor felálltak a faszékekről – messze nem ez volt az első italuk az este folyamán –, és átverekedték magukat a duhajkodó, féktelenül mulatozó egyenruhás férfiak tömegén.

Kiléptek a kihalt utcára. A kellemesen langyos szellőben kesernyés füstszag és a kikötőben álló hajók gázolajbűze terjengett. A levegőben tapintható volt a feszültség. Három háborús éven voltak már túl, de úgy tűnt, messze még a vége.

A férfiak – mindketten sötét hajúak és jóképűek, izmos testalkatúak, mint általában a fizikai munkásokból lett katonák – elindultak a dombon a szállásuk felé. Az éjszakai elsötétítés miatt nem működött a közvilágítás, a csodás panoráma nyomasztó sötétségbe burkolódzott. A felkelő nap majd képeslapokra illő látványt varázsol a szemük elé – azúrkék égboltot, csillogó tengert, magas hegyeket és a széles öböl mentén sorakozó bájos középkori épületeket, de ezekben a napokban senkit sem érdekelt a pazar kilátás.

Salernót az elmúlt hetekben súlyos bombázások érték, heves harcok színtere volt. Olaszország visszavonta a németekkel kötött támogatását, és a szövetségesek partra szálltak Szicíliában, majd továbbindultak a szárazföld belseje felé. Az ország két részre szakadt, északon inkább Mussolini támogatói, délen pedig a Viktor Emánuel királyhoz hűségesek voltak többségben, ami gyakorlatilag polgárháborús helyzetet teremtett.

A fiatalabbik katona megijedt, amikor a sötétből váratlanul előbukkant egy kerékpár, és az utolsó pillanatban kanyarodott el, mielőtt nekik ütközött volna. A férfi eleve ideges és feszült volt; a városban az állandó fenyegetettség érzése uralkodott, és a katonáknak azt tanácsolták, hogy mindig párban járjanak.

Pillanatokkal később egy csapat férfi bukkant fel a sötétben, az olasz hadsereg szürkésbarna egyenruháját viselték. Öten voltak, mind részegek, kifejezetten ellenségesek, és szándékosan eltorlaszolták az utat a keskeny utcában. Az egyikük egy nyitott üveget tartott a kezében, amelyből házi főzésű pálinka illata áradt.

– Északra megyünk, hogy Mussolini mellett harcoljunk – jelentette ki harciasan. – Gyertek velünk, ha szeretitek a hazátokat.

A fiatalabbik férfi szeme kitágult a rémülettől, a gyomra összerándult. Megpróbált elmenni a kötekedők mellett, de azok lökdösték és kigúnyolták.

– Mi van? Hitvány árulók vagytok? Azt akarjátok, hogy a britek és az amerikaiak elhappolják a nőiteket?

A fiatalabbik férfinak nem volt senkije, aki otthon várta volna, de tudta, hogy a barátja a közelmúltbeli harcok során nagyon aggódott a kedveséért, akinek a szeme tüzes, ajka pedig Ámor ajándéka, és akit el akart venni feleségül.

– Mi a királyunkért harcolunk – vágott vissza az idősebbik, az adrenalinlöket bátorságot adott neki. – Ti vagytok az árulók!

Az elfojtott félelem és düh hirtelen robbanásában a sötétben vad dulakodás tört ki, ökölcsapások puffantak. A hangulat gyorsan megváltozott, amikor az egyik katona elővette a fegyverét.

– Az árulókat le kell lőni – köpött ki, szeme fenyegetően villant a holdfényben. Felemelte a fegyvert és célzott.

Kiáltás hallatszott, dulakodás zaja, majd egy lövés dörrenése verte fel a város csendjét. Egy férfi a földre zuhant, a kezét a szívéhez szorítva, halálos sebet kapott. Semmit sem lehetett tenni, hogy megmentsék; másodpercek alatt elillant belőle az élet. A katonák hirtelen kijózanodtak, és gyorsan szétszéledtek. A vér a macskakövekre ömlött, majd beszivárgott a csatornába.

A két katona a többiekkel együtt elmenekült, befordultak a közeli sikátorba, és elrejtőztek egy kapualjban, a szívük őrülten zakatolt. Valahonnan a közelből éles sípolás hallatszott, a carabinieri már ideért.

Rémülten és hitetlenkedve bámultak egymásra. Az egyikük az imént megölt egy embert, egy bajtársát és honfitársát. Ez az átkozott háború mindent felforgatott, és most szökevények lettek.

A fiatalabbik férfi megragadta barátja karját, és kirángatta őt kábultságából.

– Meneküljünk! – suttogta. – Fussunk!

Barátja ránézett, szemében félelem, egyszersmind elszántság is villant.

– Igen. Menekülnünk kell. De nem együtt… szét kell válnunk.

Azzal kirohant a sikátorból, és elfutott. Csak egyszer fordult vissza, akkor azt mondta:

– Emlékszel, a lányra, az ígéretedre?

– Várj! – akart kiáltani a másik fiatalember, de tudta, hogy hiába, így a szó elhalt az ajkán. Bólintott, amikor egy pillanatra összetalálkozott a tekintetük.

Aztán ő is rohanni kezdett, és addig meg sem állt, amíg jó messzire el nem távolodott attól a borzalmas pillanattól.

Akkor még nem tudhatta, hogy még ötven évvel később is menekülni fog előle.

Első rész

1. fejezet

Campania, 2005. augusztus

– Muszáj menned? – suttogta Carina, karját a vőlegénye nyaka köré fonva, miközben annak jóképű arcában gyönyörködött.

– Igen – válaszolta Giorgio erélyesen, és kiszabadította magát az ölelésből.

– De hát már két hét sincs hátra az esküvőig.

– Fontos dolgom van az Egyesült Államokban, Carina. Nem várhat.

– Megígéred, hogy idejében visszajössz? A vendégek a héten érkeznek, és a szüleim családi vacsorát, partit és hajókirándulást terveztek…

– Visszaérek – biztosította Giorgio, bár Carina érezte, hogy bosszantják a kérdései.

Odahajolt, hogy búcsúcsókot adjon neki, és csábítóan hozzásimult, miközben ölelésük egyre szenvedélyesebbé vált, keze végigsimított a fiú mellkasán, és összegyűrték frissen vasalt ingét.

– Mennem kell – mondta a férfi, hátralépett, és lesimította az öltönyét.

– Giorgio, már majdnem házasok vagyunk. Biztosan nem számít, ha mi… – A sokat sejtető kérdés a levegőben függött.

– Alig két hét van hátra, nem igaz? Ha eddig vártunk, akkor várhatunk még egy kicsit – felelte a férfi határozottan. – Pár nap múlva találkozunk.

– Szeretlek! – kiáltotta távozófélben lévő vőlegénye után Carina.

– Én is szeretlek – válaszolta Giorgio anélkül, hogy megfordult volna.

Miután eltűnt, Carina egyedül maradt. Zaklatott volt, aggodalom, ingerültség és bosszúság kavargott a lelkében.

Az erkélyajtó nyitva volt, és Carina kisétált a hálószobán keresztül. A lenge szellő összeborzolta a mézszőke copfjából kiszabaduló rakoncátlan hajfürtöket. A Giorgióval folytatott beszélgetés kiváltotta pír még nem tűnt el enyhén napbarnított arcáról. Mandulavágású, az ibolya ritka árnyalatában pompázó szemében rejtett szomorúság ült.

Carina mélyet sóhajtott, miközben a kilátást nézte, és érezte, ahogy a feszültség lassan elszáll belőle. A föld, ameddig a szem ellátott, apjáé, Salvatore Russóé volt; a zsályaszínben és napszítta okkersárgában pompázó dombok egészen a távoli látóhatárig nyúltak. A nagystílű házat körülvevő gondozott, buja növényzettel borított kert mögött, amelynek ösvényei egy eldugott, román stílusban épült úszómedencéhez vezettek, a Russo család vagyonát megalapozó szőlőültetvény terült el, és a szabályos sorokba rendezett tőkék fürtjei úgy csillogtak a napon, mint megannyi felbecsülhetetlen értékű ékszer.

Földjük határos volt vőlegénye családjának, a Bianchiknak a birtokával, a két uradalmat csak egy széles, de sekély, az Avella-hegységből eredő patak választotta el. Ennek a természetes forrásnak ásványi anyagokban bővelkedő vize adta a szőlőnek azt a különleges ízt, ami egyedivé tette a Casa di Russo borát.

Egyetemi éveit kivéve, amikor Londonban üzleti tanulmányokat folytatott, Carina egész életét ezen a varázslatos helyen élte le. Ő és Giorgio együtt nőttek fel, és valahogy természetesnek tűnt, hogy a barátságuk valami többé fejlődik, ahogy serdülőkorba léptek, és a hormonok is felpezsdültek bennük. Szüleik erősen támogatták ezt az egyesülést, és Carina érezte a rá nehezedő elvárás súlyát – hogy a sorsuk az, hogy egyesítsék a két borász dinasztiát. Az esküvőt Amalfiban, a családi álomnyaralóban, a Villa Amoréban készültek megtartani.

– Carina! Carina! – hallotta az édesanyja hangját.

– Sì, mamma – felelte Carina a hálószobájába belépő Philippa Russónak, aki a mobiltelefonján beszélt valakivel.

– Bianca az – magyarázta, utalva Carina esküvőszervezőjére. – Döntened kell az esküvői pezsgőspoharakról. Flute vagy coupe legyen?

Carina alig tudta visszafogni magát, hogy ne forgassa a szemét.

– Amit jónak látsz, mamma. Mint tudjuk, kifogástalan ízlésed van.

– De ez a te esküvőd.

Carina egy pillanatra elgondolkodott.

– Flute – mondta határozottan. – Az praktikusabb.

Philippa mosolyogva válaszolt Biancának, majd bontotta a vonalat.

– Természetesen minden lány csakis a praktikumról álmodozik az esküvője napján – viccelődött, Carina pedig nevetett.

Carina édesanyja, Philippa skót volt. Első pillantásra az emberek gyakran azt hitték, hogy Carina is az, világos bőrével és szőke hajával, de a közeli ismerősei jól tudták, hogy ő teljes mértékben olasz – rendkívül hűséges, csendes, de makacs és elszánt, ami azt jelentette, hogy nem félt megvédeni a saját érdekeit, és mindig kiállt a véleménye mellett.

Philippa egyszerre testesítette meg az olasz stílust és a brit eleganciát. Ötvenes éveinek elején járt, hosszú szőke haját szakértő kezek vágták és formázták, a tökéletesen felvitt melírok pedig az olasz napnak köszönhetően még különlegesebbé tették a frizuráját. Egyenes szabású, krémszínű lenvászon ruhát viselt világosbarna övvel, ami kiemelte homokóraalakját. Igaz, már nem volt olyan karcsú, mint fiatalkorában, de a férje még mindig imádta. Egyszerű arany karikagyűrű díszítette a gyűrűsujját, egysoros gyöngy nyakláncot viselt, és hozzáillő gyöngy fülbevalót.

– Még annyi dolgunk van – folytatta Philippa. – Holnap családi vacsora lesz a Bianchikkal.

– Igen, tudom, de Giorgio sajnos nem tud eljönni – mondta Carina szomorkásan.

Philippa rosszallón ráncolta össze a szemöldökét.

– Hogy érted ezt, drágám?

– Üzleti ügyben az Egyesült Államokba kellett repülnie.

– De hát két hét múlva esküvő.

Carina megfeszült, tudta, hogy az anyja így fog reagálni.

– Igen, és épp most beszéltem vele erről, de nem tehet semmit.

– Carina, biztos vagy benne, hogy…

A folyosóról hallatszó léptek zaja megmentette anyja további faggatózásától. Apja, Salvatore, csak egyszer kopogott, majd válaszra sem várva, benyitott. Odalépett Philippához, szórakozottan megcsókolta, majd a lányához fordult, és megfogta a kezét.

– Cara mia, te napról napra egyre szebb vagy.

– Szerintem elfogult vagy, papà – nevetett a lány.

– Nem, ez így van, és anyád is egyetért velem – mondta Salvatore széles mosollyal. Carina úgy gondolta, hogy apja a legjobb korban van, és nyilvánvalóan még mindig igen jóképű férfi. Sűrű fekete haja őszes volt, ami előkelő megjelenést kölcsönzött neki, mélybarna szeme élettel telin csillogott. Most még aktívabb volt, mint fiatalkorában: teniszezett, vagy, amikor mozgalmas munkarendje megengedte, kihajózott az Amalfiban tartott vitorlásukkal – acélos, izmos teste volt rá az ékes bizonyíték.

– Azért jöttem, hogy elmondjam nektek a hírt – kezdte Salvatore. – Aláírtam egy szerződést a Heritage Estatesszel. Megállapodtunk, hogy ők lesznek a Casa di Russo kizárólagos forgalmazói egész Észak-Amerikában, és a következő tíz évben évről évre növelik a megrendelést. Bővítenünk kell a szőlőültetvényt és növelnünk kell a termelést, de hát ezért dolgoztunk, nem igaz? Ez gondoskodik a jövőnkről – az egész családéról, de különösen a tiédről, elsőszülött lányom – mondta Carinának.

– Ó, papà, ez hihetetlen! – kiáltott fel a lány, és átölelte apját.

Az utóbbi években Carina egyre nagyobb szerepet vállalt a családi vállalkozásban. Kezdetben arra számított, hogy ez a felelősség ikertestvérére, Lorenzóra hárul, de ő nem érdeklődött a borászat iránt, és jelenleg Milánóban élt, ahol építészként dolgozott. Carina azonban a szőlőtermesztés szakértője volt, ösztönösen értette, hogy a fagy, a viharok vagy a tűző nap hogyan befolyásolják az éppen aktuális szőlőtermést. Egy pillantással meg tudta mondani, melyik szőlő érett a szüretre, és melyiket kell még a tőkén hagyni, hogy beérjen. Kifinomult ízlelés jellemezte, képes volt érzékelni az ízek teljes mélységét és skáláját. Röviden: a borászat a vérében volt, míg Lorenzóéban soha.

Carina üzleti érzéke is kiváló volt, és apja azzal jutalmazta a vállalat iránti elkötelezettségét, hogy kinevezte a Casa di Russo márkamenedzserévé. Carina nagyon is jól végezte a feladatát: nemrégiben Brad Pitt-tel közösen irányított egy nemzetközi kampányt, amelynek célja a vállalat ismertségének növelése volt az Egyesült Államokban. Hatalmas befektetés volt, de Carina rábeszélte az apját, mondván, hogy a márka ismertsége és az eladások révén hamar megtérül. Most úgy tűnt, hogy igaza lett, és ettől nagyon boldog volt.

– Drágám, annyira örülök neked! – Philippa megcsókolta a férjét.

– Gyere, Carina, sok megbeszélnivalónk van – intett a lányának Salvatore az ajtó felé tartva.

– Nem halaszthatjátok ezt későbbre? – szakította félbe a férjét Philippa, hangja határozottabbá vált. – Éppen az esküvőről beszélgettünk.

Carina egyik szülőjéről a másikra nézett. Érezte anyja csalódottságát, és kételyek között vergődött.

– Ugyan már, az várhat – hessegette el Salvatore a felesége aggodalmait. – Az esküvő magától megoldódik, minden rendben lesz.

Carinát magával ragadta az apja lelkesedése, és az esküvővel kapcsolatos kérdéseket félretéve sietve követte. Anyja azonban elgondolkodott, az utóbbi időben ugyanis nem először fordult elő, hogy a férje félresöpört minden, esküvővel kapcsolatos dolgot.

Mintha nem bízna abban, hogy egyáltalán lesz esküvő…

Philippa megrázta a fejét, átvágott a hatalmas házon, és lement a konyhába, hogy készítsen magának egy csésze teát. Ezt a szokását még otthonról hozta magával, és az Olaszországban töltött több mint huszonöt évben végig megtartotta. Elmosolyodott, amikor meglátta anyósát, Rafaellát, aki a konyhaasztalnál tésztát gyúrt.

– Nem kellene ilyesmivel fáradnod – mondta Philippa olaszul, szeretetteljesen csóválva a fejét.

– Tudom, de szeretem csinálni. És így kimaradok a sűrűjéből – nevetett Rafaella.

– Kérsz egy csésze teát? Most készülök főzni.

– Kérek, köszönöm – válaszolta Rafaella, letakarta a tésztát, és félretette, kelni. Rafaella fiatalkorában igazi szépség volt, de határozott arcvonásai és ragyogó fekete szeme miatt még mindig feltűnő jelenség. Kék nadrágot, halványkék blúzt és szolid gyöngysort viselt, ezüstös ősz haját előnyös bubifrizurában hordta – egyszóval sokkal stílusosabb volt, mint a legtöbb olasz nonna. Philippa szerencsésnek tartotta magát, mert az anyósa imádni való nő volt. Rafaella kezdettől tárt karokkal fogadta, és családtagnak tekintette.

Philippa a hatalmas konyhában sürgött-forgott, amely mérete ellenére otthonos és kényelmes volt, de a szeme mindig a nagy ablakra tévedt, amelyből a szőlőültetvényekre és a mögöttük magasodó hegyekre nyílt kilátás. A nap ragyogott az égbolton, és máris forróság volt a levegőben, ahogy az olasz nap felhevítette a földet. Tökéletes időjárás a szőlőnek. Philippa figyelmét azonban valami más kötötte le. Vajon miért távozott Giorgio ilyen hirtelen, alig két héttel az esküvő előtt? Még Carina is gondterheltnek tűnt, legalábbis Bianca reggeli telefonhívása alapján erre lehetett következtetni. Philippa visszagondolt a saját esküvőjére, hogy mennyire várta, milyen izgatott volt, hogy a legapróbb részlet is tökéletes legyen. Mindenki olyan biztos volt abban, hogy Carina hozzá megy Giorgióhoz, mintha ez az esküvő csak formaság lenne…

– Hogy telik a napod? – kérdezte Rafaella, miközben letörölte az asztalt.

– Sok dolgom van az esküvő kapcsán. Bár most tudtam meg, hogy Giorgio pár napra elutazik. Üzleti ügyei vannak az Egyesült Államokban. – Philippa hangszíne egyértelműen kifejezte, mit gondol erről.

– Nem a legjobb időzítés, de ambiciózus fiatalember. Gondoskodni akar a családjáról – mondta Rafaella tárgyilagosan.

Philippa bólintott, de nem tudta elhessegetni az érzést, hogy valami nincs rendben.

– Nagyon dühös lettem volna, ha Salvatore ezt tette volna velem.

– Sono sorpresa! Mindig támogattad, és tisztában voltál vele, hogy fel kell építenie az üzletét. Szerintem megértetted volna, ahogy Carina is.

Philippa elgondolkodott Rafaella szavain.

– Szerinted jól illenek egymáshoz? – kérdezte, noha erre mindig ugyanazt a választ kapta.

Rafaella súrolás közben a szemét az asztalon tartotta, és egy pillanatig várt, mielőtt válaszolt.

– Minden kapcsolat más. Te és Salvatore un vortice voltatok, egy forgószél, neked nehezebb megértened, hogy egyes pároknál ez másképpen alakul. Ez a házasság mindenki számára előnyös lesz. Ne aggódj!

Philippa felvonta a szemöldökét.

– De te szerelmes voltál Antonióba, nem igaz? – töprengett, Salvatore tíz évvel ezelőtt elhunyt apjára utalva. Attól tartva, hogy a kérdés túl személyes, hozzátette. – Soha nem láttam odaadóbb párt, mint ti.

– Persze hogy szerettem! Hogy kételkedhetsz ebben? De a helyzet… bonyolult volt.

– Milyen értelemben? Philippa szerette az anyósát, de néha bosszantóan rejtélyes tudott lenni.

Rafaella megrázta a fejét.

– Rég volt, már nem számít… a háború után… – Szorosan összezárta az ajkát. – Nem, most nem alkalmas az idő – mondta, és újult lelkesedéssel folytatta a dagasztást.

Akkor mégis mikor alkalmas? Philippa tudta, hogy ha Rafaella egyszer eldöntött valamit, akkor nem lehet meggyőzni, és ma már nem húz ki többet belőle. De a beszélgetés nem elégítette ki, és azon töprengett, vajon mire utalt Rafaella.

– Carina és Giorgio között minden rendben lesz – folytatta Rafaella, témát váltva. – Hasonlítanak egymásra, ugyanaz a hátterük, és megértik egymást. Giorgiónak az anyja halála után biztonságra és egy erős nőre van szüksége, aki terelgeti őt.

Philippa bólintott. Úgy tűnt, Rafaella sommás véleményével lezártnak tekinti a témát, és nem kíván tovább beszélni róla. Philippa szerette volna Salvatoréval is megosztani az aggodalmait, de az utóbbi időben – és hosszú kapcsolatuk alatt ez először fordult elő – a férje szinte megközelíthetetlenné vált.

Philippa mindig is szerencsésnek tartotta magát. Idilli házasságban éltek, tökéletesen kiegészítve egymást mind személyes, mind szakmai téren. Philippa kulcsszerepet játszott a vállalkozás felépítésében; amikor elkezdett dolgozni Russóéknál, még csak kevés bort exportáltak, és ki sem látszottak a papírmunkából. Philippa éjjel-nappal Salvatore mellett dolgozott, mindent megosztottak és megbeszéltek egymással. Az utóbbi időben azonban érezte, hogy Salvatore némi távolságot tart tőle, mintha valamit titkolna, miközben ő is aggodalmasnak tűnt, a homlokán lévő ráncok egyre mélyebbek voltak.

Valahányszor Philippa megpróbált beszélni vele Carináról és Giorgióról, Salvatore azonnal leintette. Úgy tűnt, teljesen biztosra veszi az esküvőt, ahogy Rafaella is, és Philippa nem értette, miért tartják olyan fontosnak, és miért érzi úgy, hogy mindenki tud valamit, amit ő még csak nem is sejt. Az évek során, amióta a Russo családban élt, most először érezte magát kirekesztettnek.

A konyha ablakából látta, hogy Salvatore és Carina átvágnak a kerten, elsétálnak Bacchus, a borkészítés és a szőlőművelés római istenének szobrával díszített szökőkút mellett, és a szőlőültetvények irányába tartanak. Philippa néha úgy érezte, hogy egyszerre szereti és gyűlöli azokat a szőlőket. Igaz, ami igaz, fényűző életet teremtettek neki, két gyönyörű házzal, nyaralásokkal Dél-Franciaországban és a Seychelle-szigeteken, valamint lehetőséget, hogy érdekes és művelt emberekkel találkozzon, de úgy érezte, mintha mindig másodhegedűs lenne egy halom gyümölcs mellett – legalábbis a férje szemében. Úgy tűnik, ez visszatérő téma az életében szerepet játszó férfiakkal kapcsolatban, gondolta.

Az utóbbi időben ez az érzés erősebb volt, mint valaha. Salvatore távolságtartó volt, csókjai felszínesek. Philippa azzal győzködte magát, hogy az esküvő után minden más lesz – kevésbé lesznek elfoglaltak, és ő újra teljes mértékben neki szentelheti magát –, de legbelül tudta, hogy ennél többről van szó. Huszonöt éve voltak házasok, tavasszal ünnepelték az ezüstlakodalmukat, de a kapcsolatuk mostanában eléggé kiegyensúlyozatlan. Szeme az Avella-hegységre tévedt; fenségessége és szépsége mindig felvidította.

Erősen remélte, hogy az esküvőt körüllengő romantika az ő házasságukat is áthatja majd, mert nagyon úgy tűnt, igencsak szükségük van rá.

Tartalom

Prológus

Első rész

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

Második rész

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

Harmadik rész

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

36. fejezet

37. fejezet

38. fejezet

39. fejezet

40. fejezet

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

A regényben előforduló idegen szavak, kifejezések magyarázata

Carol Kirkwood

A görög
hold alatt

Hollywoodból el tud menekülni. A múltjától is el tud?

Shauna Jackson A-kategóriás filmsztár, az élete tökéletes. Hírnév, vagyon, házasság. Legalábbis látszólag tökéletes minden.

Amikor botrányba keveredik, Shaunának oda kell visszatérnie, ahol húsz évvel ezelőtt megváltozott az élete, egy idilli görög szigetre.

Ithos újra megigézi, és előtörnek keserédes emlékei arról a régi nyárról, egy férfiról, akit nem tudott feledni, és egy rég eltemetett titokról.

Vajon megragadja az esélyt Shauna, hogy szembenézzen a múlttal?

„Különleges mese az elvesztett és megtalált szerelemről, teli izgalmas karakterekkel és romantikus helyszínekkel. Tökéletes nyári olvasmány.”

Judy Murray

Carol Kirkwood

Hotel
a Riviérán

A tökéletes hely arra, hogy elrejts egy titkot.

A francia Riviéra zafírkék vize mellett évtizedes titok tárul fel…

Egy rejtélyes végakarat részeként a nyughatatlan görög örökösnő, Ariana Theodoszisz tulajdonába kerül a Hotel du Soleil. Arianát rabul ejti az egykor fényűző, mára megkopott szálló szépsége, és azt reméli, újra beindíthatja a létesítményt.

Gabriel du Lac régi szállodás. A Hotel du Soleil évtizedek óta a családja birtokában volt, és esze ágában sincs átadni egy vadidegennek – még akkor sem, ha ilyen szép. Madame du Lac lassan fél évszázadon át figyelte, hogy jönnek-mennek a gazdagok és a hírességek a hallban, és mindvégig megtartotta a szálló titkait.

Most viszont szembe kell nézniük a múlttal. Mit fog hozni ez a nyár? Ha kipattan a titok, mindannyiuk élete örökre megváltozik.

„Sistereg a titkoktól és a szenvedélytől.”

Jo Thomas

Carol Kirkwood

Egyszer volt
Velencében

Egy varázslatos város a sorsodon is változtathat?

Isten hozta Velencében, ami nem is város, hanem maga a tündérmese, ahol a jelmezek mögött bárki rejtőzhet, és a csatornákat övező titokzatos mellékutcákban meglepetések várják az arra kószálót.

A MASZKOS IDEGEN – Gina Bellini rejtélyes férfival találkozik a velencei karneválon – egész este vibrál körülöttük a levegő, aztán az ismeretlen eltűnik az éjszakában.

A HOLLYWOODI LEGENDA – A sztárszínész a személyi asszisztense kíséretében érkezik a forgatási helyszínre. Vajon fény derül rá, milyen kettős játékot játszik az asszisztens?

A DÍVA – Lucia De Santis osztályon felüli operaénekesnő, a világ a lába előtt hever. Vajon meddig megy el, hogy megkaphassa, amit akar?

Mindannyiuk sorsa egybeszövődik a világ leggyönyörűbb városában. De mi lesz, ha újra felbukkannak a múlt árnyai? Elpusztítják az álmaikat?

„Ragyogó kikapcsolódás… Újra beleszerettem Itáliába!”

Santa Montefiore

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Takács Eleonóra

Szerkesztette Mandl Orsolya

Előkészítés Mandl Orsolya

Korrektúra Bérci Ágnes

Tervezőgrafika, tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Great Vibes – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License