A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Luca Vitiello, 2019

Fordította
NAGY MARIETTA

Copyright © 2019 Cora Reilly

All Rights Reserved.

Hungarian translation © Nagy Marietta, 2026

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Sebes Miklós, Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektúra: Valentin Kristóf

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6832-19-3

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A vágy hatalma, 2022

Becsület (A maffia végzete 1.) – magyar borító, 2023

Becsület (A maffia végzete 1.) – eredeti borító, 2024

Kötelék (A maffia végzete 2.) – magyar borító, 2024

Kötelék (A maffia végzete 2.) – eredeti borító, 2024

Gyűlölet (A maffia végzete 3.) – magyar borító, 2024

Gyűlölet (A maffia végzete 3.) – eredeti borító, 2024

Kísértés (A maffia végzete 4.) – magyar borító, 2024

Kísértés (A maffia végzete 4.) – eredeti borító, 2024

Bosszú (A maffia végzete 5.) – magyar borító, 2024

Bosszú (A maffia végzete 5.) – eredeti borító, 2024

Bizalom (A maffia végzete 6.) – magyar borító, 2025

Bizalom (A maffia végzete 6.) – eredeti borító, 2025

Árulás (A maffia végzete 7.) – magyar borító, 2025

Árulás (A maffia végzete 7.) – eredeti borító, 2025

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

Ez a regény a BECSÜLET történetét dolgozza fel Luca szempontjából. Bár van néhány új jelenet, a könyv főként a Becsület eseményeit idézi fel. Ha szeretnéd megtudni, mi járt Luca fejében, akkor ez neked szól!

ELŐSZÓ

Tizenegy évesen öltem először embert.

Tizenhét éves tinédzserként szétzúztam az unokatestvérem torkát.

Felnőtt férfiként fikarcnyi megbánás nélkül fürödtem ellenségeim vérében, és úgy élveztem az üvöltésüket, mintha egy rohadt Mozart-szonátát hallgatnék.

Senki sem születik szörnyetegnek. A szörnyeket teremtik.

Baromság.

Szörnyetegnek születtem. Mint a Vitiello család minden férfi tagjának, a kegyetlenség nekem is méregként csörgedezett az ereimben; végtelen spirálként apáról fiúra szállt.

Szörnyetegnek születtem, és apám pengéje, ökle és kemény szavai még kegyetlenebb szörnnyé formáltak.

Arra neveltek, hogy capo legyek, hogy irgalom nélkül irányítsak, hogy habozás nélkül adagoljam a brutalitást.

Arra neveltek, hogy másokat összetörjek.

Amikor Ariát feleségül adták hozzám, mindenki lélegzet-visszafojtva leste, milyen gyorsan töröm össze, ahogy apám is összetörte a nőit. Várták, hogyan zúzom össze az ártatlanságát és a kedvességét a kegyetlenségemmel, kérlelhetetlen brutalitásommal.

Könnyen megtörhettem volna. Természetes lett volna.

Hiszen szörnyetegnek születtem, szörnyetegnek neveltek, azzá kellett válnom, hogy capo lehessek.

Boldogan voltam a szörnyeteg, akitől mindenki félt.

Egészen addig, amíg ő megjelent. Egészen Ariáig.

Vele nem kellett elfednem az árnyoldalamat.

Fénye túlragyogta a sötétségemet.

Mellette nem akartam szörnyeteg lenni. Meg akartam védeni őt ettől a részemtől.

De szörnyetegnek születtem. Arra neveltek, hogy másokat összetörjek.

Nagy árat fizetek, ha nem töröm össze őt.

Olyan árat, amit egy hozzám hasonló szörnyetegnek nem lenne szabad kockáztatnia.

ELSŐ FEJEZET

Luca, kilencéves

Matteóval az étkezőasztalnál ültünk, tekintetünket az ajtóra szegezve vártuk anyát. A csengő már jóval korábban vacsorára hívott.

A dajkánk, Marianna a falnak támaszkodva állt, a tálalószekrényen lévő órára pillantott, aztán vissza ránk. Apa ritkán evett velünk, de anya mindig – velünk vacsorázott akkor is, amikor alig bírt állni a lábán. Mindig időben érkezett, arra az esetre, ha apa úgy döntene, hogy csatlakozik hozzánk.

Vajon, hol lehetett?

Beteg volt?

Előző nap sápadtabbnak tűnt a szokásosnál, leszámítva az arcán és a karján lévő kék és sárga foltokat – apa fegyelmezésének nyomait. Gyakran követett el hibákat. Apa szemszögéből könnyű volt hibázni. Ami tegnap még rendben volt, az ma már nem. Matteóval gyakran összekevertük a helyes és helytelen dolgokat, és mindig meg is kaptuk érte a büntetésünket.

Matteo fogta a kését, és beledugta a gőzölgő krumplipürével teli tálba, majd a krumplipürével borított pengét a szájába csúsztatta.

Marianna rosszallón csettintett a nyelvével.

– Egy nap még megvágod magad.

Matteo visszatolta a kést a pépes masszába, és makacsul előreszegezett állal újra lenyalta.

– Nem fogom.

Hátratoltam a székemet, és felálltam. Nem volt szabad felkelni addig, amíg meg nem ettük a vacsorát, de apa távollétében én voltam a ház ura, mert Matteo két évvel fiatalabb nálam.

Megkerültem az asztalt. Marianna felém lépett.

– Luca, nem kellene… – Elhallgatott, ahogy rám nézett.

Apára hasonlítottam. Ezért tőlem jobban félt, mint Matteótól. Ezért, és mert én leszek a capo. Hamarosan én leszek az, aki mindenkit megbüntet, ha hibázik.

Nem követett, amikor átmentem az előszobán, és felmentem a lépcsőn.

– Anya? Kész a vacsora.

Semmi válasz. Kiléptem a lépcsőfordulóra, majd anya hálószobájához mentem. Az ajtó résnyire nyitva állt. Legutóbb, amikor ez történt, az ágyán sírva találtam, de most csend honolt. Nyeltem egyet, és belöktem az ajtót. Túl nagy volt a csend. Fény áradt ki a nyitott fürdőszobából.

Meghallottam apa hangját lentről. Hazaért a munkából. Valószínűleg dühös volt, hogy nem ültem az étkezőasztalnál. Le kellett volna mennem, és bocsánatot kérnem, de a lábam a fényforrás felé vitt.

A fürdőszobáink fehér carrarai márványból készültek, de valamilyen oknál fogva rózsaszín fény tükröződött a helyiségben. Beléptem az ajtón, és megdermedtem. A padlót vér borította. Elég gyakran láttam már ahhoz, hogy felismerjem, és a szaga – édeskés fém – ma még émelyítőbbnek tűnt, ahogy összekeveredett anya parfümjével.

A tekintetemmel követtem a vérfolyamot, amely befestette a fehér kádat, és egy ernyedt karig vezetett. A fehér hús szétvált, utat engedve a sötétvörösnek alatta.

Anya karja volt. Biztos voltam benne, hogy ő az, még akkor is, ha idegennek tűnt. Arca maszkszerű és merev, barna szeme élettelen; szomorúan és magányosan meredt rám.

Közelebb mentem pár lépéssel.

– Anya? – Még egy lépés. – Anya?

Nem reagált. Halott volt. Halott. Észrevettem a padlón heverő kést. Matteóé volt, egy fekete, ívelt pengéjű karambit kés. Anyának nem voltak saját fegyverei.

Felvágta az ereit. Az ő vére volt. Lenéztem a lábamra. A zoknimat átáztatta a vörös folyadék. Elbotlottam, és megcsúsztam, hátraestem, mire felkiáltottam. A fenekem keményen a padlóhoz csapódott, a ruhám pedig felitatva anya vérét a bőrömre tapadt.

Feltápászkodtam, és kirohantam. A szám kiáltásra nyílt, a fejem lüktetett, égett a szemem. Nekiütköztem valaminek. Felnéztem, és megláttam apát, aki dühös arccal meredt rám. Keményen pofon vágott.

– Ne kiabálj!

Összeszorítottam a számat. Kiabáltam? Felpillantottam apámra, de az arca elmosódott. Megragadta a galléromat, és megrázott.

– Te sírsz?

Nem voltam benne biztos. Tudtam, hogy nem szabad sírni. Soha nem sírtam, még akkor sem, amikor apa bántott. Még erősebben megütött.

– Beszélj már!

– Anya meghalt – krákogtam.

Apa összevont szemöldökkel nézett a ruhámon lévő vérre. Elvonult mellettem a hálószoba felé.

– Gyere! – parancsolta.

Észrevettem a két testőrét a folyosón. Olyan tekintettel néztek rám, amit nem értettem.

Nem mozdultam.

– Gyere, Luca! – sziszegte apa.

– Nem… – nyögtem. Még egy tiltott dolog: könyörgés. – Nem akarom megint látni.

Apa arca eltorzult a dühtől, ezért összeszedtem magamat. Rám rontott, és megragadta a karomat.

– Soha többé! – mordult rám. – Soha többé nem mondhatod ki ezt a szót! És nincsenek könnyek, egyetlen undorító könny sem, különben kiégetem a bal szemed. Fél szemmel is lehetsz maffiatag.

Gyorsan bólintottam, és a kezem fejével megtöröltem a szememet. Nem ellenkeztem, amikor apa visszarángatott a fürdőszobába, és nem sírtam, csak a kádban fekvő testet bámultam. Csak egy test volt. Lassan elcsendesedett az üvöltés a mellkasomban.

Csak egy test volt.

– Szánalmas – motyogta apa. – Szánalmas kurva.

Összeráncoltam a szemöldökömet. A nők, akikkel apa találkozott, amikor nem volt otthon, tényleg kurvák voltak, de anya nem. Ő a felesége volt. A kurvák gondoskodtak apáról, hogy ne bántalmazza anyát olyan súlyosan. Legalábbis anya ezt mondta nekem. De nem működött.

– Egyes! – ordította apa.

Belépett az egyik testőr. Az Egyes nem az igazi neve volt, de apa nem fáradt azzal, hogy megtanulja az alacsony rangú katonák nevét, inkább megszámozta őket.

Egyes megállt szorosan mögöttem, és amikor apa gúnyosan elmosolyodva alaposabban megvizsgálta anyát, megszorította a vállamat. Felnéztem rá, azon tűnődve, hogy miért csinálja, és mit jelent ez, de tekintetét apára szegezte.

– Szerezz valakit, hogy eltakarítsa ezt a rendetlenséget, és hívd Bardonit! Keresnie kell nekem egy új feleséget.

Kiakadtam azon, amit mondott.

– Új feleség?

Apa összehúzta a szemét, amely ugyanolyan szürke volt, mint az enyém.

– Öltözz át, és viselkedj úgy, mint egy átkozott férfi, és ne úgy, mint egy kisfiú! – förmedt rám. – És hozd ide Matteót! Látnia kell, milyen gyáva kurva volt az anyja.

– Nem – mondtam.

– Mit mondtál? – kérdezte apám rám meredve.

– Nem – ismételtem halkan. Matteo szerette anyánkat. Fájna neki.

Apa a vállamon pihenő kézre pillantott, majd felnézett a testőrére.

– Egyes, verj egy kis észt bele!

Egyes elhúzta a kezét, és egy rövid pillantást vetve az arcomra, elkezdett ütni. Térdre rogytam. Alig éreztem az ütéseket, csak a fehér márványon szétkenődött vörös vért bámultam.

– Állj! – parancsolta apa, és az ütések abbamaradtak. Visszanéztem rá, zúgott a fejem, égett a hátam és a gyomrom. Sokáig nézett a szemembe, én pedig álltam a tekintetét. Nem. Nem. Nem! Nem hozom ide Matteót. Akár tovább ver Egyes, akár nem. Hozzászoktam a fájdalomhoz.

A szája elvékonyodott.

– Kettes! – kiáltotta, és belépett a második testőr. – Kerítsd elő Matteót! Luca csak összekenné vérrel a drága perzsaszőnyegeket.

Majdnem elmosolyodtam, mert győztem. Megpróbáltam talpra állni, hogy megállítsam Kettest, de Egyes erősen megragadta a karomat. Küzdöttem, és majdnem kiszabadítottam magam, de akkor Matteo megjelent az ajtóban.

Matteo barna szeme elkerekedett, amikor meglátta anyánkat vérbe fagyva, majd a kését a kád mellett. Apa anyára mutatott.

– Anyátok elhagyott titeket. Öngyilkos lett.

Matteo mozdulatlanul bámulta.

– Vedd el a késed! – parancsolta apa.

Matteo bebotorkált, miközben Egyes szorítása erősödött a karomon. Apa rám pillantott, majd vissza az öcsémre, aki remegő kézzel felvette a kést.

Utáltam apámat. Rettenetesen gyűlöltem.

És gyűlöltem anyát is, amiért ezt tette, amiért magunkra hagyott minket vele.

– Most pedig takarodjatok, mindketten!

Matteo mozdulatlanul állt, a véres kését bámulva. Megragadtam a karját, ő utánam botladozott, ahogy magam után húztam. Bevezettem a hálószobámba, majd a fürdőszobába. Még mindig a kését bámulta. Kitéptem a kezéből, és a csap alá tartottam, megtisztítottam forró vízzel, hogy megszabaduljak a rászáradt vértől. Égett a szemem, de lenyeltem a könnyeimet.

Nincsenek könnyek. Soha többé.

– Miért az én késemet használta? – kérdezte Matteo halkan.

Elzártam a vizet, megszárítottam a kést egy törülközővel, majd felé nyújtottam. Egy pillanat múlva megrázta a fejét, egészen a falig hátrált, majd a fenekére rogyott.

– Miért? – motyogta, és könnyek szöktek a szemébe.

– Ne sírj! – sziszegtem, és gyorsan becsuktam a fürdőszoba ajtaját, arra az esetre, ha apa netán utánunk jönne.

Matteo előretolta az állát, és összehúzta a szemét, majd zokogni kezdett. Megfeszültem, majd felmarkoltam egy tiszta törülközőt, és letérdeltem az öcsém elé.

– Hagyd abba a sírást, Matteo. Hagyd abba! – vigasztaltam. Az arcába nyomtam a törülközőt. – Töröld meg az arcodat! Apa megbüntet, ha sírsz.

– Nem érdekel! – nyögte Matteo. – Nem érdekel, mit csinál – mondta, de szavait megcáfolta a hangjában reszkető rémület.

Az ajtóra pillantottam, attól tartva, hogy lépteket hallok. De csend honolt; apa valószínűleg anya holttestével volt elfoglalva, hacsak nem kémkedett utánunk. Talán szól Bardoninak, a consiglierének, hogy dobja anyát a Hudson folyóba. Megborzongtam.

– Fogd a törülközőt! – parancsoltam.

Matteo végül tette, amit mondtam, és durván megtörölte a sírástól kivörösödött szemét. Odanyújtottam neki a kést. Kritikusan méregette.

– Fogd!

Összeszorította az ajkát.

– Matteo, el kell venned.

Apa nem engedte, hogy megszabaduljon tőle. Az öcsém végül a késért nyúlt, és az ujjaival átkulcsolta a nyelet.

– Csak egy kés – mondtam, de én is csak a vért láttam, amely pár perce beborította.

Bólintott, és zsebre vágta. Egymásra meredtünk.

– Most már egyedül vagyunk.

– Én itt vagyok neked – válaszoltam.

Kopogtak, erre gyorsan talpra húztam Matteót. Az ajtó kitárult, és Marianna belépett. Összeráncolt szemmel nézett ránk. Barna haja, amit általában kontyban hordott, úgy állt mindenfelé, mintha kitépte volna belőle a hajhálót.

– A Mester küldött, hogy megnézzem, készen álltok-e már. Hamarosan itt lesz a consiglieréje – mondta. A hangja furcsa, ismeretlen tónussal csengett, az ajka remegett, ahogy tekintete Matteo és köztem cikázott.

Bólintottam. Közelebb jött, és megérintette a vállamat.

– Nagyon sajnálom. – Hátraléptem, el az érintéstől. Dühösen meredtem rá, mert így könnyebb volt nem sírni.

– Én nem – motyogtam. – Gyenge volt.

Marianna hátrált egy lépést, vetett még egy pillantást Matteóra és rám, majd arckifejezése elkomorult.

– Siessetek – mondta, majd elment.

Matteo a kezembe csúsztatta a kezét.

– Hiányozni fog.

Lenéztem a lábamra, a véres zoknimra, és nem szóltam semmit, mert az gyengeség lett volna. Nem volt szabad gyengének lennem. Most már soha.

Cesare erősen a gyomromba ütött. Zihálva térdre rogytam. Marianna egy éles levegővétel kíséretében letette a kötőtűit. Mielőtt Cesare a fejemre üthetett volna, elgurultam, talpra ugrottam, majd felemeltem ökölbe szorított kezemet.

– Ne hagyd magad megint kibillenteni – mondta Cesare bólintva.

Összeszorított fogakkal támadtam, úgy tettem, mintha egy horogütés következne, ehelyett az oldalába vágtam az öklömet. Felnyögött, majd hátraugrott. Cesare hároméves korom óta tanított verekedni.

– Ha felnősz, verhetetlen leszel – mondta Cesare, és hátralépett tőlem.

Most akartam verhetetlen lenni, hogy megakadályozhassam apát abban, hogy bántson minket. Már sokkal magasabb és erősebb voltam, mint a többi gyerek az iskolában, de még erősebbnek kellett lennem. Lehúztam a kesztyűmet.

Cesare Matteo felé fordult, aki mellkasához húzott lábbal és összeráncolt homlokkal ült a bokszring szélén.

– Te következel.

Az öcsém nem reagált, a semmibe bámult. Hozzávágtam a bokszkesztyűmet. Felnyögött, megdörzsölte a fejét, összeborzolta barna haját, majd összevonta a szemöldökét.

– Te jössz – mondtam.

Felállt, de éreztem, hogy rosszkedvű. Tudtam, miért, de nagyon reméltem, hogy megtartja magának.

– Miért nem vagyunk anya temetésén?

Marianna felénk tartott. Matteóhoz vágtam a második kesztyűmet.

– Fogd be!

– Nem! – kiabálta, és dobbantott a lábával, majd kiugrott a bokszringből, és az edzőterem ajtaja felé indult. Mit csinál?

– Matteo! – kiáltottam, és utána eredtem.

– El akarok búcsúzni tőle! Nem igazságos, hogy egyedül van.

Nem, nem, nem! Miért kellett ilyet mondania, amikor mások is ott voltak? Nem néztem vissza Cesaréra és Mariannára, de tudtam, hogy minden szót hallottak.

A kijárat előtt nem sokkal megragadtam Matteo karját, és visszarántottam. Megpróbált lerázni, de erősebb voltam nála. Könnyes szemmel nézett rám.

– Ne sírj! – suttogtam élesen.

– Nem akarsz elbúcsúzni? – kérdezte rekedten.

Összeszorult a mellkasom.

– Ő sem búcsúzott el tőlünk. – Elengedtem Matteót, mire újra sírni kezdett.

Marianna a vállára tette a kezét, de az enyémre nem. Felfogta. Valahányszor megpróbált vigasztalni az elmúlt napokban, leráztam magamról.

– Rendben van, ha szomorú vagy.

– Nem, nem az – mondtam határozottan. Hát nem érti? Ha apa rájön, hogy Matteo anyánk után sír, főleg, amikor Cesare is a közelben van, megbünteti. Talán kiégeti a szemét, amivel engem is fenyegetett. Ezt nem hagyhattam. A pár lépéssel hátrébb álló Cesaréra pillantottam, aki épp a ragasztószalagot tekerte le a csuklójáról.

– Anyánk bűnös volt. Az öngyilkosság bűn. Nem érdemli meg a szomorúságunkat – ismételtem meg, amit a lelkész mondott, amikor apával elmentem a templomba. Nem értettem. A gyilkosság is bűn, de a lelkész ezt soha nem rótta fel apának.

Marianna megrázta a fejét, és szomorú tekintettel megérintette a vállamat. Miért kellett ezt tennie?

– Nem lett volna szabad magatokra hagynia titeket, fiúk.

– Soha nem volt ott nekünk igazán, korábban sem – feleltem határozottan, elfojtva az érzelmeimet.

Marianna bólintott.

– Tudom, tudom. Anyátok…

– …gyenge volt – sziszegtem, elhúzódva az érintése elől. Nem akartam róla beszélni. Csak el akartam felejteni, hogy valaha is létezett, és nem akartam, hogy Matteo továbbra is úgy nézzen arra a hülye késre, mintha az meg akarná ölni.

– Ne – suttogta Marianna. – Ne légy olyan, mint az apád, Luca!

Ezt mondta Marcella nagymama is, mielőtt meghalt.

Nagymama vékonynak és kicsinek látszott. A bőre túl nagynak tűnt a testéhez képest, mintha egy kétszer akkora embertől kölcsönözte volna.

Úgy mosolygott, ahogy soha senki sem mosolygott rám, és kinyújtotta öreg kezét. Megfogtam. A bőre olyan volt, mint a papír, száraz és hideg.

– Ne menj el! – követeltem. Apa mondta, hogy hamarosan meg fog halni. Azért küldött a szobájába, hogy megértsem a halált, de én már értettem.

Nagymama finoman megszorította a kezemet.

– A mennyből fogok vigyázni rád.

Megráztam a fejemet.

– Odafentről nem tudsz megvédeni minket.

– Hamarosan már nem lesz szükséged védelemre – felelte kedves, barna tekintettel.

– Mindenkinek én parancsolok majd – suttogtam. – Akkor megölöm apát, hogy ne bánthassa többé Matteót és anyát.

Nagymama megérintette az arcomat.

– Apád megölte az apját, hogy capo lehessen.

– Gyűlölöd érte? – kérdeztem elkerekedett szemmel.

– Nem – mondta. – A nagyapád kegyetlen ember volt. Nem tudtam megvédeni tőle Salvatorét. – A hangja rekedtté és nagyon halkká vált, ezért közelebb kellett hajolnom, hogy halljam. – Ezért próbáltalak megvédeni az apádtól, de ismét kudarcot vallottam.

Megrebbent a szemhéja, és elengedte a kezemet, de én továbbra is belekapaszkodtam.

– Ne légy olyan, mint a nagyapád és az apád, Luca!

Lehunyta a szemét.

– Nagymama?

Összeráncoltam a homlokomat, majd visszanéztem Cesaréra, aki keresztbe font karral figyelt. Vajon hallotta, mit mondott Marianna? Apa biztosan mérges lenne rá. Nagyon mérges.

Sarkon fordultam, odamentem Cesaréhoz, megálltam közvetlenül előtte, és összehúztam a szememet.

– Nem hallottál semmit.

Cesare felvonta a szemöldökét. Talán azt hitte, viccelek?

Nem sokat tehettem. Apa kezében volt minden hatalom.

– Senkinek nem mondasz semmit, különben azt mondom apámnak, hogy szarságokat beszéltél róla. Én vagyok az örököse. Hinni fog nekem.

Cesare leengedte a karját.

– Nem kell fenyegetned, Luca. A te oldaladon állok.

Azzal sarkon fordult, és bement az öltözőbe. Apa mindig azt mondta, hogy ellenségek vesznek körül minket. Honnan tudhattam volna, kiben bízhatok?

Luca, tizenegy éves

Sikolyok hasítottak a rémálmomba, a fehér márványon csordogáló vörös patakok képébe. Összezavarodva felültem, hallgattam a kiabálást és a lövéseket. Mi történik?

Fény gyúlt a folyosón, valószínűleg a mozgásérzékelők miatt. Az ágyam szélére gurultam, amikor az ajtó kinyílt. Egy magas férfi, akit még soha nem láttam, állt az ajtóban, pisztolyát a fejemre szegezte.

Megdermedtem.

Meg fog ölni. Láttam az arcán. A szemébe néztem, emelt fővel akartam meghalni, mint egy igazi férfi. Egy kis árnyék rohant előre a férfi mögött, és Matteo egy harci kiáltással a fickó hátára ugrott. A fegyver elsült, és én megrándultam, ahogy éles fájdalom hasított belém.

A golyó sokkal lejjebb talált el, mint ahová szánták. A férfi megölt volna, ha Matteo nincs. Könnyek szöktek a szemembe, de kikászálódtam az ágyból, és előrántottam a fegyveremet az éjjeliszekrényből. A férfi Matteóra célzott a pisztolya csövével. Én is felemeltem a fegyveremet, és a fejének szegeztem, ahogy Cesare és Egyes tanították, majd meghúztam a ravaszt. Vér fröccsent mindenfelé, még Matteo döbbent arcára is. Egy pillanatra minden megállt – még a szívverésem is –, aztán minden felgyorsult.

A férfi előrebukott, és magával rántotta volna a testvéremet, ha a még mindig döbbent Matteo nem ugrik le róla az utolsó pillanatban. Rám pislogott, majd a testre nézett. Lassan elfordította a fejét, és tekintete megállapodott a hasamon.

– Vérzel.

Az oldalamon lévő sebre tapasztottam a kezemet, reszkettem a fájdalomtól. A fegyver remegett a kezemben, de nem ejtettem el. Odalent még mindig lövések és sikolyok hallatszottak. A szekrény felé biccentettem.

– Bújj el oda!

Matteo összevonta a szemöldökét.

– Csináld! – rivalltam rá élesen.

– Nem.

Támolyogva indultam felé, majdnem elájultam az éles fájdalomtól. Megragadtam a pizsamája kézelőjét, és a szekrény felé húztam. Küzdött ellenem, de belöktem, és rázártam az ajtót.

Matteo belülről dörömbölt.

– Engedj ki!

A szorongástól és fájdalomtól remegve osontam le a földszintre, a nappali felé tartottam, ahonnan a hangok jöttek. Amikor beléptem, láttam, hogy apa egy kanapé mögött kuporog, és két másik férfival lövöldöznek egymásra. A két idegen háttal volt nekem. Apa tekintete rám villant, és egy pillanatig arra gondoltam, hogy nem teszek semmit. Gyűlöltem őt, utáltam, amiért bántott engem és Matteót, sőt még az új feleségét, Ninát is.

Mégis felemeltem a kezemet, és lelőttem az egyik férfit. Apa elintézte a másikat. A férfi a vállát fogva a földre zuhant. Apa elrúgta a fegyverét, majd belelőtt mindkét lábába. Valahol a házban újabb lövéseket hallottam, majd nehéz lépteket. Egyes bebotladozott, a fején lévő seb vérzett.

– Mindenkit megöltél? – kérdezte apa összevont szemöldökkel.

Egyes bólintott.

– Igen. De Kettest elkapták.

– Nem juthattak volna a közelünkbe – motyogta apa. Figyelmeztetés nélkül Egyesre irányította a fegyverét, és meghúzta a ravaszt. Meglepetten felkiáltottam, amikor a férfi elterült mellettem a földön. Egész életemben ismertem.

A lábam felmondta a szolgálatot, a sebem lüktetett. Apa rám nézett, miközben felemelte a telefonját, és beleszólt.

– Küldj el a dokiért, és gyere át Duranttal! Senki más ne jöjjön, amíg ki nem derítem, kik ezek a patkányok.

Apa odalépett hozzám, és durván talpra állított. Megtartott, és eltolta a kezemet a vérző sebemről. Elsötétült előttem minden, ahogy fájdalmamban összerándultam. Apa megrázott.

– Szedd össze magadat! Meg ne halj nekem.

A szemem tágra nyílt. Apa megrázta a fejét, majd elengedett, én pedig visszarogytam a földre. Zihálva kapaszkodtam saját magamba.

Apa kiment a szobából, magamra hagyva a nyögdécselő támadóval, aki megpróbált elmászni. Amikor apa visszatért, megkötözte a férfit, majd előhúzta a kését, és a karjához érintette. A férfi felsikoltott, amikor apa elkezdte levágni a bőrt a húsáról. Olyan ez, mint almát hámozni. Apa mindig ezt mondta, de egy alma nem visított, és nem könyörgött.

Vérző gyomromat szorongatva figyeltem, ahogy az epe felkúszik a torkomon. Apa folyamatosan felém pillantott. Tudtam, hogy megbüntet, ha elfordítom a tekintetemet. A sikolyok ott visszhangoztak a fülemben, és megborzongtam. A karom elernyedt, és az arcom a kemény padlónak csapódott. A fülemben lévő monoton zúgás hamarosan elnyomta a sikolyokat, majd minden elsötétült.

Az alfőnökök és a kapitányok a kúriánk nappalijában várakoztak. Apa középen állt, és intett, hogy lépjek előre. A szobában minden szempár követett, ahogy felé indultam. Felemeltem a fejemet, próbáltam kitűnni. Magas voltam a koromhoz képest, de a körülöttem lévő férfiak még mindig fölém magasodtak. Úgy néztek rám, mintha még soha nem láttak volna hozzám hasonlót.

Megálltam apám előtt.

– A Famiglia történetének legfiatalabb beavatottja – jelentette be, és a hangja dübörgött a szobában. – Tizenegy éves, és már sokkal erősebb és kegyetlenebb, mint amit bármelyik apa kívánhatna.

A mellem dagadt a büszkeségtől. Apa soha nem mondta, hogy büszke lenne rám, soha nem mutatta a legkisebb jelét sem annak, hogy én vagy Matteo a tehernél többek lennénk számára. Kihúztam magam, a fekete öltönyömben és az elegáns cipőmben próbáltam úgy kinézni, mint egy férfi.

– Ellenségeink félelemmel fogják suttogni a nevedet, fiam. Vérem. Örökösöm.

Előhúzott egy kést, én pedig kinyújtottam a kezemet, tudva, mi fog következni. Nem riadtam vissza, amikor apa megvágta a tenyeremet. Sokszor megvágott már korábban is, hogy erőssé tegyen erre a napra. Minden alkalommal, amikor megrezzentem, újra megvágott, és citromlevet vagy sót csöpögtetett a sebembe, amíg el nem rejtettem a fájdalmat.

– Vérben született, vérben esküdött. Élve lépek be, és holtan távozom – mondtam határozottan.

– Immár a Famiglia teljes jogú tagja vagy, Luca. Ölni fogsz, és csonkítani a nevemben. Összetörsz, és elégetsz.

Egy férfit vonszoltak be a szobába. Nem ismertem, és nem is tudtam, mit tett. Zúzódások és vér borította. Feldagadt szemével könyörgőn nézett rám. Még soha senki nem nézett így rám, mintha minden hatalom az enyém lenne.

Apa bólintott, és felém nyújtotta a kést, ugyanazt a kést, amivel anyám öngyilkos lett. Elvettem tőle, aztán odaléptem a férfihoz. Vergődött apa új testőreinek szorításában, de nem engedték el. Erősebben szorítottam a markolatot. Mindenki engem nézett, várták, hogy felvillanjon a gyengeség leghalványabb szikrája, de én apám fia voltam, és egy nap capo leszek. Gyorsan oldalra lendítettem a kezemet, és végighúztam a kést a nyakán. A vágás maszatos volt, és vér fröccsent belőle a cipőmre és az ingemre. Hátraléptem egyet, a férfi szeme kimeredt. A földre zuhant, elborzadt tekintettel nézett rám, miközben görcsben rángva fuldoklott.

Figyeltem, ahogy kiszáll belőle az élet.

Két nappal később a mellkasomra tetoválták életem legfontosabb szavait, ezzel életem végéig a Famiglia tagjává váltam. Soha, semmi sem lesz fontosabb, mint a Famiglia.

MÁSODIK FEJEZET

Luca, tizenhárom éves

Apa erősen szorította a vállamat, amikor beléptünk a Foxyba. Már jártam itt párszor korábban, amikor beszélnie kellett a vezetővel. Ez volt az egyik legdrágább bordélyházunk.

A kurvák a bár előtt sorakoztak, a vezető pedig mellettük állt. Bólintott apának, majd rám kacsintott. Apa intett neki, hogy menjen el.

– Tizenhárom éves vagy, Luca – mondta apa. Meglepődtem, hogy eszébe jutott, hogy ma van a születésnapom. Korábban nem említette. – Tizennyolc hónapja vagy maffiatag. Nem lehetsz szűz és gyilkos.

Elpirultam, a tekintetem a nőkre vándorolt, tudva, hogy hallották apám szavait. Egyikük sem nevetett, valószínűleg túlságosan is féltek tőle. Kihúztam magamat, arra vágytam, hogy ugyanolyan óvakodva nézzenek rám, mint rá.

– Válassz közülük kettőt – mondta apa, és a kurvák felé biccentett.

Megdöbbentem, amikor megértettem, miért vagyok itt. Lassan elindultam a nők felé, és próbáltam nyugodtnak látszani, miközben az idegességtől görcsbe rándult a gyomrom. 172 centiméteres magasságommal nagyon magasnak számítottam tizenhárom éves koromhoz képest, így a nők a magas sarkú cipőjükben szemmagasságba kerültek velem. Nem viseltek sok ruhát, csak rövid szoknyát és melltartót. A tekintetem a mellükön időzött. Mindegyiküknek tekintélyes volt, és nem tudtam levenni a szememet róluk. Láttam már néhány meztelen lányt a sztriptízbárjainkban, de mindig csak futólag, soha nem ilyen közelről. Mindannyian csinosak voltak. Rámutattam egy barna és egy szőke hajú nőre.

Apa bólintott. Az egyik nő megragadta a kezemet, és bevezetett a hátsó ajtón. A másik szorosan mögöttem jött. Végül egyedül maradtam velük egy nagy lakosztályban a Foxy hátsó részében. Nyeltem egyet, és próbáltam úgy tenni, mintha tudnám, mi fog történni. Néztem pornót, és hallottam a történeteket, amiket a többi maffiózó mesélt, de ez nagyon másnak tűnt.

A szőke nő lassan vetkőzni kezdett, mindenhol megérintette magát. Bámultam, és zavarba jöttem, amikor éreztem, hogy a nadrágom szűknek bizonyul. A barna hajú nő hamiskás mosollyal az arcán felém lépett. Még feszültebb lettem, de hagytam, hogy megérintse a mellkasomat.

– Milyen nagyfiú vagy már! – mondta.

Nem szóltam semmit, csak figyelmesen néztem. Aztán a tekintetem ismét a szőke nőre tévedt, aki simogatni kezdte magát. Kiszáradt a szám. A barna hajú nő a bokszeralsómba csúsztatta a kezét, én pedig remegve fújtam ki a levegőt.

– Ó, azt hiszem, ez remekül megy majd, egyetértesz?

Bólintottam, majd hagytam, hogy a középen álló hatalmas, kerek ágy felé vonszoljon.

Luca, tizenhét éves

– Kibaszottul örülök, hogy távol vagyok apától, de bárcsak ne kellene az ifjabb Gottardóhoz mennünk a születésnapomat ünnepelni – motyogta Matteo, miközben a nadrágjába tűrte az ingét, és a tükörképét nézte. Ez volt a negyedik, amit felpróbált. A francba, hogy lett ilyen hiú gazfickó? Úgy tűnt, minden évben rosszabb lesz. Most, tizenöt évesen, szinte elviselhetetlen volt.

Cesare rám nézett. Ő, Romero és én az utóbbi harminc percben arra vártunk, hogy Matteo elkészüljön.

– Tiszteletlenség lett volna visszautasítani az unokatestvéred meghívását, amikor bulit szervez neked – jegyezte meg Romero, aki kétszer annyi idősnek tűnt, mint amennyi valójában volt. Pár napja töltötte be a tizennégyet, és mióta az apja meghalt pár hónappal ezelőtt, már ő is a Famiglia tagja. A családjának szüksége volt a pénzre, és már sok éve ismertük egymást.

– Nem bízom benne – motyogta Cesare. – Ő és a családja túl ambiciózusak.

A nagybátyám, Gottardo és a legidősebb fia, ifjabb Gottardo határozottan nem támogatták, hogy apám után én legyek a capo, de ez elmondható volt az összes nagybátyámról. Azt gondolták, hogy ők jobb főnökök lennének.

– Maradunk néhány órát, aztán visszajövünk ide, és megtartjuk a saját bulinkat. Vagy visszaautózunk New Yorkba, és bemegyünk az egyik klubunkba.

– Tényleg azt hiszed, hogy elég józanok leszünk ahhoz, hogy visszaautózzunk New Yorkba? Hosszú út Hamptonstól – mondta Romero homlokráncolva.

– Hogyhogy ennyire átkozottul szabálytisztelő vagy? – kérdezte Matteo nevetve.

Romero elvörösödött.

– Ugyan már, Matteo! Rohadtul senkit sem érdekel az inged – morogtam, amikor úgy tűnt, hogy azt fontolgatja, hogy felpróbál egy újabbat.

Gottardo bácsi kúriája nem volt messze a miénktől, ezért gyalog mentünk. Egy őr kinyitotta a kaput, és felsétáltunk a hosszú kocsifelhajtón a bejárati ajtóhoz, ahol ifjabb Gottardo várt ránk. Összeráncolta a homlokát, amikor meglátott minket.

– Nem számítottam rá, hogy több embert hoztok.

– Romero és Cesare mindig velünk vannak – mondtam neki, miközben kezet fogtam vele. Aztán az öcsémhez fordult, és gratulált neki. Mindannyian beléptünk az előtérbe. Hangos zene és hangok szűrődtek ki a nappaliból. Levettem a fegyver- és késtartóimat, és a tálalószekrényre dobtam őket, ahogy azt elvárták tőlem. Matteo, Romero és Cesare ugyanezt tették, mielőtt követtük az unokatestvéremet a buli irányába. A férfiak nagy részét csak távolról ismertem, mivel ifjabb Gottardo és testvére, Angelo barátai voltak Washingtonból.

– Hogyhogy itt vagy? – kérdeztem, és elindultam az alkoholos italok sora felé, miközben több félmeztelen lány táncolt körülöttünk. Ifjabb Gottardo még rudakat is állított nekik.

– Szükségem volt néhány nap pihenésre. Az üzlet lélekölő.

Bólintottam. A Bratva nemrégiben mindannyiunknak gondot okozott.

Ifjabb Gottardo szélesen elmosolyodott.

– Na, akkor érezzük jól magunkat!

Pár órával később mindannyian tök részegre ittuk magunkat. Matteo és én négy lánnyal táncoltunk. Hosszú éjszakának tűnt. Az egyik kurva pont előttünk kezdett twerkelni, a feneke csillogott, a tangája egy vékonyka semmi csík volt. Romero eltűnt egy másik kurvával az egyik hátsó szobában. Talán végre megdug valakit. Cesare félig lehunyt szemmel görnyedten ült a székében, miközben egy nő úgy lovagolt rajta, mint egy profi.

Matteo a táncosnő fenekére csapott, mire a lány visított, majd megpördült, és az ágyékának dörgölte magát. Még több lány nyüzsgött körülöttünk. Lehuppantam az egyik fotelba, az alkohol megtette a hatását. Az egyik lány lerogyott elém, és a farkamat masszírozta a nadrágomon keresztül. Egy másik is felbukkant mögöttem, és végighúzta a kezét a mellkasomon. Épp rá akartam vicsorogni, amiért a hátam mögött van, amikor előreesett, és a torkából vér ömlött a pólómra.

– Basszus!

A farkamat masszírozó kurva tágra nyílt szemmel nézett fel. Kilöktem magam a fotelből, és ugyanabban a pillanatban megfordultam, a karomat pedig éppen akkor emeltem fel, amikor ifjabb Gottardo lesújtott a késével.

A penge súrolta és megvágta az alkaromat. A kurvák sikoltozni kezdtek körülöttünk. Hol van Matteo?

Az ifjabb Gottardo ismét felém sújtott a késsel, mire a vállamat a mellkasába vágtam, majd megragadtam a nyakát, és a falhoz löktem. Morgás és sikolyok harsantak körülöttünk. Aztán eldördült az első lövés.

Csak Gottardóra koncentráltam. Kurvára porrá akartam zúzni. A másik kezemmel is megmarkoltam a nyakát, és olyan erősen szorítottam, amennyire csak tudtam.

– Te rohadt áruló! – vicsorogtam. Azt hitte, hogy megölhet?

A szeme kidülledt, én pedig még erősebben szorítottam, amíg az erek el nem pattantak a kibaszott szemgolyójában, és a csontjai össze nem roppantak a szorításom erejétől. Még egyszer utoljára megrándult, én pedig a földre dobtam. Az ujjaimat beborította a vére.

Lassan megfordultam, és megláttam Matteót, aki éppen el akarta vágni egy másik támadó torkát.

– Ne! – parancsoltam, de már túl késő volt. Matteo felhasította a rohadékot.

Zihálva néztem a körülöttünk lévő rendetlenséget. Cesare kissé kábultan támaszkodott a falnak. Egy vágás volt a nyaka oldalán, és az előtte heverő holttestre meredt. Romero bokszeralsóban és fegyverrel a kezében fújtatott. Két kurva meghalt, a többiek pedig sírtak, és úgy bámultak rám, mintha én lennék az ördög.

Elsétáltam mellettük Romero és Cesare felé. Romero vállán vérzett a seb. Matteo tántorogva állt, tágra nyílt szemmel, szinte lázasan. Úrrá lett rajta a gyilkosság izgalma, amit túlságosan is jól ismertem.

– Puszta kézzel zúztad szét a kibaszott torkát!

– Apa nem fog örülni – mondtam, majd a kezemre néztem. Sok embert megöltem már, de ez más volt. Személyesebb, és kibaszottul borzongató. Érezni, ahogy elszáll belőle az élet, érezni, ahogy a csontjai eltörtek a markomban… A francba, imádtam.

Cesare az arcomat fürkészte.

– Jól vagy?

Elhúztam a számat. Azt hitte, zavar, hogy összezúztam az unokatestvérem torkát?

– Hívd fel apámat! – Romero felé fordultam, aki kissé megviseltnek tűnt. – Mennyire súlyos?

Megvonta a vállát.

– Semmiség. Átment a golyó. Gottardo egyik barátja velem egyidőben kapta elő a fegyvereit.

Bólintottam, de az agyamban újra és újra felidéztem az unokatestvérem halálát. Tekintetem a sértetlen kurvákra tévedt, azon tűnődtem, hogy vajon valamelyiküknek volt köze ehhez.

Matteo odalépett hozzám.

– Basszus! El sem hiszem, hogy a saját unokatestvérünk megpróbált megölni minket.

– Nálad volt a késed – állapítottam meg.

– Tudod, hogy soha sehova sem megyek nélküle – felelte Matteo nyugtalanító vigyorral.

– Soha többé nem teszem le a rohadt fegyvereimet.

Romero közelebb jött, kissé reszketegen.

– Szerinted a nagybátyád és a másik unokatestvéred is benne voltak?

– Valószínűleg – motyogtam.

Kétlem, hogy az ifjabb Gottardo egyedül találta ki a tervet. A nagybátyámra vallott, hogy inkább rábeszélte az egyik fiát ahelyett, hogy a saját kibaszott életét kockáztatta volna. Gyáva.

– Miért kockáztatott? Még ha sikerült volna is megölnie minket, akkor is ott az apád, aki megbosszult volna – mondta Romero.

– Nem – vicsorogtam. – Ha Matteo és én elég ostobák lettünk volna ahhoz, hogy az ifjabb Gottardo megölessen, apa gyenge láncszemnek tekintett volna minket. Hagyta volna, hogy Ninának gyereke szülessen, és akkor lett volna egy új örököse. Ennyi.

Matteo grimaszolt, mert ez volt az igazság. Mindketten tudtuk.

– Hozz egy kibaszott italt! – morogtam az egyik kurvának. Odaszaladt a bárpulthoz, és töltött nekem egy whiskyt, majd odahozta. Miközben kortyoltam egyet, alaposan szemügyre vettem, mire lesütötte a szemét. – Te tudtad?

Gyorsan megrázta a fejét.

– Nem. Azt mondták, hogy ez egy születésnapi buli, és táncolni kell. Ennyi az egész.

Odasétáltam az egyik fotelhez az italommal, és lerogytam. A kurva, akinek ifjabb Gottardo elvágta a torkát, mellette feküdt vértócsában. Végül Matteo, Cesare és Romero leült velem szemben, miközben apára és az embereire vártunk. Nem volt más dolgunk. Megöltük ifjabb Gottardót és a barátait, így nem tudtuk őket kihallgatni, az idősebb Gottardo és Angelo pedig Washingtonban voltak. Észrevettem, hogyan néz rám Romero és Cesare; pillantásukban a tisztelet és a döbbenet keveredett.

Matteo megrázta a fejét.

– A francba! Nem így akartam tölteni ezt a napot.

Körülbelül egy órával később megérkezett apa, a consiglieréje, Bardoni és néhány katona.

Apa alig pillantott ránk, mielőtt a halott unokatestvérem felé indult.

– Szétroppantottad a torkát? – kérdezte, miközben az ifjabb Gottardo holttestét vizsgálgatta. Büszkeséget hallottam a hangjában. Nem vágytam a rohadt elismerésére.

Bólintottam.

– Nem voltak nálam fegyverek, mert azt hittem, hogy a családom körében vagyok, és nem egy kibaszott áruló társaságában. Belefulladt a saját áruló vérébe.

– Mint egy satu – jegyezte meg Matteo.

– Luca, a Satu – mondta apa furcsa mosollyal.

Rohadt hosszú nap volt rohadt hosszú, elcseszett hetek után, egyik megpróbáltatás követte a másikat. Meg akartam ölni az összes nagybátyámat.

– Elegem van abból, hogy úgy kezelnek, mint egy kibaszott kölyköt – mondtam, miközben Matteóval a Sphere bejáratához közeledtünk.

Matteo elvigyorodott, és úgy tűnt, századszor is végigfuttatta a kezét a haján. Egy nap úgyis kiütöm, és leborotválom az átkozott haját, hogy abbahagyja a bosszantó tollászkodását.

– Tizenhét éves vagy, Luca. Még nem vagy férfi. – Idegesítően tökéletesen utánozta Gottardo bácsikánk hangját, beleértve azt az orrhangot is, ami miatt legszívesebben kitéptem volna a hangszálait a torkából.

Láttam a félelmet a szemében – ugyanazt a félelmet, amit sok ember szemében láttam, mióta összezúztam az unokatestvérem torkát. Gottardo csak azért merte kibökni ezt a baromságot, mert nagybátyámként biztonságban érezte magát. Nem tudtam elhinni, hogy apám hitt neki és Angelónak… Vagy talán mégsem hitt nekik, csak élvezte, ahogy hason csúsztak. Azóta határozottan megerősítette a biztonsági intézkedéseket és az őrséget, szóval, tudta, hogy még mindig vannak közöttünk árulók.

– Sokkal inkább vagyok férfi, mint ők mindannyian. Több embert öltem, több nővel keféltem, és nagyobb a tököm.

– Óvatosan az egóval – mondta Matteo röhögve.

– Pattanás van a homlokodon – motyogtam. Hazugság volt, de Matteo hiúságából kiindulva tudtam, hogy így torolhatom meg legjobban, amiért a legtöbb napon elviselhetetlen seggfej volt.

Ahogy számítottam rá, Matteo azonnal megtapogatta a zavaró hibát, majd összehúzta a szemét, és leengedte a kezét. Nevetve forgattam a szememet. Megérkeztünk a Sphere kidobója elé. Kurtán biccentett nekünk, és hátralépett, hogy átengedjen minket, amikor a hosszú sor elejéről az egyik bejutásra váró fiú felkiáltott:

– Hé, mi voltunk itt előbb! És az a srác nem elég idős ahhoz, hogy bemenjen a klubba.

Matteóval mindketten a hülyére néztünk. A srác Matteóra utalt, és természetesen igaza volt. Tizenöt évesen Matteónak határozottan nem lett volna szabad egy ilyen éjszakai klubba belépnie, mint ahogy nekem sem – de a termetem miatt mindenki idősebbnek gondolt.

Matteo és én összenéztünk, és odaléptünk a nagyszájúhoz. A harciassága elillant, amikor megálltam előtte.

– Van valami problémád?

– Léteznek bizonyos szabályok – válaszolta.

Matteo felvillantotta cápavigyorát, amit sokat gyakorolva a tükör előtt nemrég tökéletesített.

– Talán csak rád vonatkoznak.

– Mióta engedik be a kisfiúkat a klubokba? Ez most valami érettségi bál, vagy mi? – kérdezte a nagyszájú a kidobónktól.

Matteo már éppen előrántotta volna a kését mindenki előtt, én pedig hajlottam rá, hogy hagyjam neki a móka kedvéért, amikor egy nő megszólalt a sorban.

– Nem tűnik kisfiúnak – mondta flörtölve Matteónak.

– Te pedig a következő hódításomnak tűnsz – tette hozzá a mellette álló lány, rám mosolyogva.

Felvontam a szemöldökömet. Matteo a kedves fiús bájával mindig is vonzotta a lányokat, de az én durvább, ragadozó vonzerőmnek is határozottan megvoltak az előnyei. Mindkét nő magas volt, és szőke, és nagyon szexi.

– Engedd be őket! – mondtam a kidobónknak, aki kinyitotta a korlátot, hogy átjuthassanak. – Ő és a haverjai pedig ki vannak tiltva a Sphere-ből – tettem hozzá.

Tiltakozásuk hangja követett a klubba, de engem ez cseppet sem érdekelt. Átkaroltam a mellettem álló szőke nőt, aki megmarkolta a fenekemet, és csábítóan rám mosolygott.

Matteo és a csaja már minden erejüket beleadva birkóztak a nyelvükkel.

– Tudunk dugni valahol? – kérdezte a szőkeség hozzám préselődve.

Elmosolyodtam. Így szerettem a legjobban. Nők, akikért nem kell megdolgozni, könnyű numerák, és nem tesznek fel kérdéseket.

– Persze – mondtam neki, és belemarkoltam a fenekébe.

– A farkad is akkora, mint a többi részed? – kérdezte, miközben átvezettem a hátsó ajtón egy raktárhelyiségbe.

– Döntsd el magad – morogtam, és ő meg is tette. Abban a pillanatban, hogy az ajtó becsukódott, letérdelt, és kiszívott minden ép gondolatot az agyamból. A rúzsa vörösre festette a farkamat, miközben úgy szopott, mint egy kibaszott profi. Hátrahajtottam a fejemet, és behunytam a szememet.

– Basszus! – sziszegtem, miközben a szájába mélyedtem. Jobb volt, mint a legtöbb kurva, akivel együtt voltam, pedig azok a nők éveket töltöttek azzal, hogy tökéletesítsék a mesterségüket. Ellazultam az ajtónak dőlve, egyre közelebb kerültem ahhoz, hogy leküldjem az ondómat a torkán.

Mozdulatai feszültté váltak, és ez felkeltette a gyanúmat. Ösztönösen kinyitottam a szememet egy pillanattal azelőtt, hogy valamit a combom felé bökött. Kirántottam magamat, és a karjára csaptam. Elejtett egy fecskendőt, és utánakapott. Megragadtam a nyakát, és ellöktem magamtól. A tarkója undorító reccsenéssel a polcoknak csapódott, és a földre rogyott. Zihálva bámultam az injekcióstűt. Miféle szart próbált meg belém fecskendezni?

Felhúztam a nadrágomat, és odamentem hozzá. Nem is foglalkoztam azzal, hogy kitapintsam a pulzusát; a nyaka olyan szögben volt kitekeredve, hogy semmi kétség sem maradt a halála felől. Fölé hajoltam, lehúztam a nadrágját, felfedve a csípőcsontját. Egy sebhely volt rajta, valaki kiégetett egy tetoválást. Tudtam, miféle jel volt a bőrén: a rohadt Bratva keresztbe tett Kalasnyikovjai, amiket rávarrtak minden egyes kurvájuk bőrére.

– A fenébe! – vicsorogtam. Ez egy csapda volt, és én egyenesen belesétáltam. Hagytam, hogy a farkam vezéreljen, és elhanyagoltam a védelmemet. Pedig már tanulhattam volna az unokatestvéremmel történt incidensből.

Felpattantam. Matteo! A francba! Kirohantam a helyiségből, és átkutattam a többi hátsó szobát. Sehol sem láttam sem őt, sem a minden kétséget kizáróan áruló kurvát. Átviharzottam a táncparketten, a tömegben keresve az öcsémet, de nyoma veszett. Hol a fenében lehetett?

Kimentem a klubból, elhaladtam a várakozó tömeg mellett, befordultam a sarkon, amíg el nem értem a Sphere mögötti kis hátsó sikátort. Matteo éppen átadta magát a szopásnak. Az ő szeme is csukva volt. Kibaszott hülye idióták voltunk. Egyetlen átkozott szopás sem ért annyit, hogy megfeledkezzünk a világunk első szabályáról: ne bízz senkiben.

A kurva a táskájába nyúlt valamiért.

– Matteo! – kiáltottam, és előrántottam a fegyveremet. Az öcsém azonnal kinyitotta a szemét, arcán bosszúság és zavarodottság keveréke látszott, mielőtt felfogta, hogy mit tart a nő a kezében. A kése után nyúlt, amikor a kurva felemelte a fecskendőt, hogy lecsapjon. Meghúztam a ravaszt, és a golyó egyenesen átszakította a nő fejét. Az oldalára hanyatlott, a fecskendő kiesett a tenyeréből.

Matteo kezében a késsel lenézett a nőre, a rohadt farka még mindig elöl volt. Odaléptem hozzá, és megmutattam neki az égett bőrt a nő csípőcsontja felett.

– Bárcsak megvárta volna, amíg elmegyek, mielőtt megpróbált megölni! – motyogta.

Kiegyenesedtem, majd grimaszoltam.

– Húzd fel a nadrágodat! Már semmi okod, hogy a micsodádat mutogasd.

Felhúzta a nadrágját, becsatolta az övét, aztán rám nézett.

– Köszönöm, hogy megmentetted a seggemet. – Vigyorgott, de nem volt természetes a mosolya. – Te legalább megkaptad a boldog befejezésedet, mielőtt a hódításod megpróbált kinyírni?

Megráztam a fejemet.

– A Bratva majdnem elkapott bennünket. Mindketten átkozott bolondként viselkedtünk, és mint a kanos tinédzserek, hagytuk, hogy azok a hülye kurvák a farkunknál fogva vezessenek minket.

– Kanos tinédzserek vagyunk – viccelődött Matteo, miközben visszarakta a tokjába a kését. A halott nőre néztem.

– A másik kurva is halott? – kérdezte Matteo.

Bólintottam.

– Kitörte a nyakát.

– Az első két nő, akit megöltél – mondta óvatosan, az arcomat fürkészve; ki tudja, mit keresett rajta. – Érzel valamiféle bűntudatot?

A betont beszennyező vért és a nő élettelen szemét néztem. Inkább haragudtam. Haragudtam magamra, amiért könnyű célpontnak bizonyultam, amiért azt hittem, hogy egy csinos nő nem jelent fenyegetést. És nagyon dühös voltam a Bratvára, amiért megpróbált megölni – és ami még rosszabb, haragudtam Matteóra is.

– Nem – mondtam. – Csak azt bánom, hogy megöltem őket, mielőtt válaszolhattak volna néhány kérdésre. Most le kell vadásznunk néhány bratvás seggfejet, és ki kell szednünk belőlük némi információt.

Matteo felvette a fecskendőt, én pedig megfeszültem; aggódtam, hogy véletlenül a bőrére kerülhet a méreg. Nem volt kétségem afelől, hogy bármi is volt benne, az gyötrelmes halálhoz vezet.

– Ki kell derítenünk, mi van benne.

– Először is meg kell szabadulnunk a két holttesttől, mielőtt a vendégek vagy a rendőrség megtalálja őket. – A fülemhez emeltem a telefonomat, és Cesarét hívtam. – Szükségem van rád a Sphere-ben. Azonnal.

– Rendben. Adj tíz percet – mondta Cesare olyan hangon, mintha felébresztettem volna.

Cesare inkább az én emberem volt, mint apám katonája, és megbíztam benne, hogy tartja a száját, ha szükséges.

– Apa nem fog örülni ennek – mondtam.

Matteo kíváncsian nézett rám.

– Hogy belesétáltunk egy csapdába, vagy hogy a Bratva megpróbált megölni bennünket?

– Az első, és talán a második is.

– Elegem van abból, hogy megpróbálnak megölni minket – motyogta Matteo, ezúttal komoly hangon.

Mély lélegzetet vettem.

– Ez ilyen. És így lesz mindig. Senkiben sem bízhatunk meg, csak egymásban.

Matteo megrázta a fejét.

– Nézd meg apát. Ő senkiben sem bízik. Még Ninában sem.

Jól tette, hogy nem bízott a feleségében, tekintettel arra, ahogyan bánt vele. A mi világunkban a házasságok ritkán vezetnek bizalomhoz, még kevésbé szerelemhez.