A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Elif Shafak: THERE ARE RIVERS IN THE SKY

Copyright © 2024 by Elif Shafak

Hungarian translation © Csáki-Sipos Kata, Nagy Marietta, 2025

Egy szeretett írónak, aki, mikor megkértem, hogy beszéljen nekem „a nőkről és a fikcióról”, leült egy folyó partjára, és elmerengett e két szó jelentésén.

„A csepp kivájja a követ, a gyűrűt elkoptatja a viselés.”

(Ovidius: Levelek Pontusból. Budapest, 1991.
Kartal Zsuzsa fordítása)

„Jöjj, ó jöjj hát, embergyermek,

Vízbe s vadonba vezetlek,

De fogd a tündér kezét,

Mert több a világban a jaj,

Mintsem azt értenéd.”

(W. B. Yeats: Az elrabolt gyermek.
Rácsai Róbert fordítása)

„Szíved különféle kutakat rejt.

Néhány közülük megtelik áldott esővel,

Mások túlságosan mélyek ehhez.”

(Daniel Ladinsky Háfiz-átköltése.
Sipos Katalin fordítása)

A hajdankor napján,

a hajdankor távoli napján,

a hajdankor éjjelén,

a hajdankor távoli éjjelén,

a hajdankor évében,

a hajdankor távoli évében,

midőn minden méltó dolog

megjelent,

…

„Láttad Sumer és Akkád fiait?”

„Láttam őket.”

„Mi a soruk?”

„Borzalmas hely vizét, zavaros vizét isszák.”

(Gilgames, XII. tábla. in.: „Fénylő ölednek édes örömében”.
Európa, Budapest, 1983. Ford.: Komoróczy Géza)

Tartalom

I. ESŐCSEPP

II. A VÍZ REJTÉLYEI

III. NYUGHATATLAN FOLYÓK

IV. A VÍZ EMLÉKEZETE

V. ÖZÖNVÍZ

A szerző megjegyzései

Köszönetnyilvánítás

I
ESŐCSEPP

A Tigris folyó mentén, a régi időkben

Később, amikor már elcsitult a vihar, mindenki beszél majd róla, mekkora pusztítást vitt véghez, bár arra senki, még maga a király sem fog emlékezni, hogy az egész egyetlen esőcseppel kezdődött.

Kora nyári délután van Ninivében, az eget borító duzzadt felhők a közelgő égszakadásra utalnak, lóg az eső lába. Furcsa, barátságtalan csend telepedett a városra – a madarak kora reggel óta nem énekelnek, a lepkék és a szitakötők elbújtak, a békák elhagyták vackukat, a libák elcsendesedtek, érezve a közelgő veszélyt. Még a birkák is elnémultak, gyakran vizelnek, mert úrrá lett rajtuk a félelem. A levegő illata is megváltozott – szúrós, sós szag terjeng. Egész nap sötét árnyak gyülekeztek a láthatáron, mint egy ellenséges sereg, amely tábort vert, és erőt gyűjt az ütközetre. Meglepően mozdulatlanok és fegyelmezettek a távolból nézve, ám csalóka ez a látszat, a szem megtévesztése. A felhők egyre közelebb gördülnek, erős szél hajtja őket elszántan, hogy eláztassa és újjáformálja a világot. Ezen a vidéken, ahol hosszú és perzselő a nyár, a folyók végtelenül szeszélyesek és könyörtelenek, és az utolsó árvíz emléke még elevenen él, a víz egyszerre az élet és a halál hírnöke.

Ninive egy semmi máshoz nem fogható hely – a világ legnagyobb és leggazdagabb városa. A Tigris bal partján elterülő tágas síkságon épült, olyan közel a folyóhoz, hogy éjszaka a csecsemőket nem altatódal, hanem a partot verdeső hullámok zaja ringatja álomba. Ez egy hatalmas birodalom fővárosa, egy fellegvár, amelyet tömör tornyok, impozáns bástyák, mély védőárkok, erődök és kolosszális falak védenek, amelyek huszonhét méter magasak, vagy még annál is magasabbak. Százhetvenötezer lelket számláló lakosságával a város valódi gyöngyszem a gazdag északi fennsík és a déli Káldea, illetve Babilónia termékeny síkságainak találkozásánál. Valahol a Kr. e. 649. esztendő felé járunk ezen az ősi földön, amely bővelkedik buja illatú kertekben, csobogó szökőkutakban és öntözőcsatornákban, ám idővel mindez feledésbe merül majd, és a soron következő nemzedékek sivár sivatagként és kietlen pusztaságként tekintenek majd Mezopotámiára.

Az egyik felhő, amely a város felé hömpölyög ezen a nyárutói délutánon, nagyobb és sötétebb a többinél – és türelmetlenebb. Utat tör magának az ég hatalmas lombkoronáján a célja felé. Majd elérve azt lelassul és lustán lebeg több ezer méter magasban egy márványoszlopokkal és monumentális szobrokkal büszkélkedő fenséges épület felett. Ez az Északi Palota, ahol a király teljes pompájában és méltóságában lakozik. A kicsapódott pára itt felgyülemlik, árnyékot vetve az uralkodói rezidenciára. Mert az emberrel ellentétben a víz nincsen tekintettel a társadalmi státuszra vagy méltóságnevekre.

A viharfelhő szélén lecsüng egyetlen esőcsepp… nem nagyobb egy babszemnél, és könnyebb egy szem csicseriborsónál. Egy ideig bizonytalanul remeg… kicsi, gömbölyű és riadt. Milyen ijesztő látni, ahogy odalent megnyílik a föld, mint egy magányos lótuszvirág. Nem mintha ez lenne az első alkalom. Korábban is megtette már ezt az utat: felemelkedett az égbe, leszállt a terra firmá-ra, majd ismét felemelkedett az ég felé – és mégis félelmetesnek találja a zuhanást.

Jól jegyezze meg a kedves olvasó ezt az esőcseppet, bármennyire jelentéktelen is az univerzum nagyságához képest. Miniatűr gömbje belsejében a végtelenség titkát rejti, a történet egyedülállóan sajátja. Amikor végre összeszedi a bátorságát, az éterbe veti magát. És most zuhan – gyorsan, egyre gyorsabban. A gravitáció mindig segít. Ezer méter magasságból száguld lefelé. Alig három perc, amíg földet ér.

Odalent Ninivében a király besétál egy dupla szárnyú ajtón, majd kilép a teraszra. Áthajolva a gazdagon díszített korlát felett, az előtte elterülő, szemet gyönyörködtető város látványát csodálja. Gondozott birtokok, pompás vízvezetékek, impozáns templomok, virágba borult gyümölcsösök, bájos nyilvános parkok, zöldellő mezők és egy királyi menazséria, ahol gazellák, szarvasok, struccok, leopárdok, hiúzok és oroszlánok is fellelhetők. A látvány büszkeséggel tölti el. Különösen kedveli a kerteket, amelyek tele vannak virágzó fákkal és finom illatú növényekkel – mandula, datolya, ébenfa, fenyő, füge, naspolya, eperfa, olajbogyó, körte, szilva, gránátalma, nyárfa, birs, rózsafa, tamariszkusz, pisztácia, dió, fűz… Nemcsak a birodalmát és annak népét, de a folyókat és azok mellékfolyóit is ő uralja. A Tigris folyót csatornák, gátak bonyolult hálózatán keresztül szabályozták, ciszternákban és víztározókban vizet raktározva, ezáltal ő és ősei felvirágoztatták és afféle földi paradicsommá varázsolták ezt a vidéket.

A király neve Assurbanipal. Gondosan rövidre nyírt, göndör szakálla van, széles homloka, vastag, ívelt szemöldöke, nagy fekete szeme. Drágakövekkel kirakott hegyes fejdíszt visel, amely megcsillan, valahányszor ráesik a fény. Arany- és ezüstszálakkal hímzett mélykék köntöse a legfinomabb selyemből készült. Bal csuklóján egy virágmotívumos karkötőt hord, hogy szerencsét hozzon és védelmezze. Egy óriási birodalom felett uralkodik, a világ négy égtájának uralkodója-ként tisztelik. Egykor majd könyvtáros király-ként, művelt-ként fognak emlékezni rá, illetve Mezopotámia művelt uralkodója-ként is emlegetik – egy sor olyan titulus, amely feledteti, hogy bár tanult és művelt uralkodóról van szó, mégsem kevésbé kegyetlen elődeinél.

Assurbanipal oldalra billentett fejjel pásztázza a városképet, és közben nagyot sóhajt. Nem veszi észre azonnal a távolban készülődő vihart. Magába szívja a kertekből és ligetekből áradó mámorító illatot. Lassan az ólmos égbolt felé emeli tekintetét. Remegés fut át erős testén. Gondolatait akarata ellenére hangos figyelmeztetések és baljós előjelek rohamozzák meg. Egyes jósok megjövendölték, hogy Ninivének egy támadás fogja okozni a vesztét, amikor is lerohanják, kifosztják és porig rombolják. Ezt a csodálatos várost eltörlik a föld felszínéről – mondták. A király gondoskodott róla, hogy elhallgattassa ezeket a vészjósló hangokat, elrendelte, hogy ajkukat pecsételjék le és varrják be. Most mégis kis rángásokat érez teste belsejében, mint amilyen az örvény húzása. Mi van, ha a próféciák mégis beteljesülnek?

Assurbanipal elhessegeti ezt a baljós érzést. Bár van bőven ellensége, beleértve a saját hús-vér testvérét is, aggodalomra nincs oka. Senki és semmi sem tudja elpusztítani ezt a dicsőséges fővárost, amíg az istenek mellettük állnak, és nincsen kétsége afelől, hogy az istenek, bármennyire szeszélyesek és következetlenek is, ha halandókról van szó, mindig Ninive védelmére kelnek.

Közben az esőcsepp megérkezik a földre. Ahogy közeledik a talajhoz, egy röpke pillanatra olyan szabadnak és súlytalannak érzi magát, hogy szinte fel is tudna emelkedni. Tőle balra egy magas, ág nélküli fa – egy datolyapálma –, melynek a levele megfelelő leszállóhely lenne. Tőle jobbra egy öntözőcsatorna húzódik át egy gazda szántóföldjén, ahol szívesen látnák, hiszen segítené az idei termést. Vagy megpihenhetne a közeli zikkurat lépcsőjén is, amelyet Istárnak – az istenségnek – szenteltek. Ő a szerelem, szex, szépség, szenvedély és háború, valamint a villámlás és zivatar istene. Ez megfelelő úti cél lenne. A csepp habozik, még mindig nem döntötte el, hogy hova essen le, arra azonban nem számít, hogy a szél fog dönteni helyette. Egy hirtelen támadt széllökés felemeli és elrepíti egyenesen a közeli teraszon álló férfi felé.

Egy szívdobbanással később a férfi úgy érzi, hogy valami nedves pottyan a feje tetejére, és megtelepszik a hajában. Bosszúsan megpróbálja letörölni fél kézzel, ám a díszes fejék megakadályozza ebben. Kissé ráncolja a homlokát, és még egyszer felnéz az égre. Ahogy egyre jobban esik, hátat fordít a panorámának, és visszavonul biztonságot nyújtó palotája belsejébe.

Assurbanipal saját lépteinek visszhangját hallgatva halad a hosszú oszlopcsarnokokon keresztül. Szolgái letérdelnek előtte, soha nem mernek belenézni a szemébe. Mindkét oldalon tüzes fáklyák sorakoznak öntöttvas lámpákban, lobogó lángjuk magasra felcsap. Hátborzongató látványt nyújt, ahogy fényük megvilágítja a falakra szerelt, a legélénkebb színekre festett gipsz domborműveket. Egyes jeleneteken a király íjat tart a kezében és szárnyas nyilakat lőve állatokra vadászik, vagy ellenségeit mészárolja éppen. Más ábrákon kétkerekű, szertartásokon használt fogatot hajt korbáccsal a kezében, amely elé háromsoros bojtokkal feldíszített lovak vannak befogva… Más falfestményeken itallal locsolja le a megölt áldozati oroszlánokat – felajánlja őket az isteneknek támogatásukért és védelmükért cserébe. Mindegyik kép az Asszír Birodalom pompáját, az ember felsőbbrendűségét és az uralkodó nagyságát jeleníti meg. Az ábrákon szinte egyetlen nőt sem látni. Egy kép kivételével, amelyen Assurbanipal és a felesége bort iszik és lakomázik egy idilli kertben, miközben egy közeli fa ágain, az érett gyümölcsök között az ellenségük, Teumman elámi király levágott feje lóg.

A király nem vesz tudomást a fejére hullott, haján meglapuló esőcseppről gyaloglás közben. Sebesen végighalad a gazdagon telepakolt kamrákon, majd egy ajtóhoz ér, amelyet aprólékosan kidolgozott faragványok díszítenek. Ez a kedvenc része a palotában – a könyvtár. Nem csak egy véletlenszerű írásgyűjtemény, ez a legnagyobb alkotása, életének mozgatórugója, amelyre felettébb büszke. Gazdagságát és méretét tekintve páratlan. Messze meghaladja minden más teljesítményét, még a katonai és politikai hódításainál is jelentősebb győzelem. Ez lesz az ő öröksége a jövő nemzedékei számára – szellemi emlékmű, amilyenre még nem volt példa.

A könyvtár bejáratát két gigantikus szobor szegélyezi; hibrid lények – félig emberek, félig állatok. Lamasszu-nak hívják ezeket a védelmező szellemeket. Egyetlen mészkőtömbből faragott emberfejük van, és ormótlan, bikaformájú, sasszárnyas testük. Mindegyik állatnak a legjobb tulajdonságaival vannak felruházva, az emberi intelligenciát, a bika erejét és a sasmadár éleslátását szimbolizálják. Ők a más szférákba nyíló átjárók őrzői.

A palotában található legtöbb lamasszunak öt lába van, amely szemből nézve mozdulatlannak mutatja őket, de oldalról nézve azt a látszatot kelti, hogy mozgásban vannak, és képesek eltaposni még a legfélelmetesebb ellenfelet is. Ebben az állapotban képesek elrettenteni a nemkívánatos látogatókat, és elűzni minden, árnyékban megbúvó gonosz szellemet. A király még nem mondta el senkinek, de nagyobb biztonságban és nyugalomban érzi magát, ha a közelükben tartózkodik, és ezért nemrégiben számos művészt bízott meg egy tucat további szobor kifaragásával. A védelemből sohasem lehet elég.

Assurbanipal ezekkel a gondolatokkal a fejében lép be a könyvtárba. Több terem is található itt, a falak mentén a padlótól a mennyezetig érő, roskadásig megpakolt könyvespolcokkal. Ezekben a termekben több ezer agyagtáblát tárolnak tökéletesen rendszerezve, téma szerint rendezve. Közeli és távoli helyekről. Akad olyan, amelyet megmentettek az enyészettől, és olyan is, amelyet aprópénzért megvettek korábbi tulajdonosaiktól, de a legnagyobb részüket erőszakkal orozták el, zsákmányként szerezték. Mindenféle információt tartalmaznak: a kereskedelmi ügyletektől egészen a gyógyászati készítményekig, a jogi szerződésektől kezdve az égi térképekig… Ugyanis a király tisztában van azzal, hogy más kultúrákat csak akkor képes leigázni, ha nemcsak földjeiket, terményeiket és vagyonukat szerzi meg, hanem a kollektív képzeletüket és a közös emlékeiket is. Assurbanipal felgyorsítja lépteit, és elhalad a könyvtár azon része mellett, ahol a varázslatok, rituálék, gyógymódok, szitkok és átkok, litániák, siratók, varázsigék, himnuszok, mesék, közmondások és elégiák témakörével kapcsolatos táblák találhatók, amelyek a világ legkülönbözőbb szegleteiből származnak. Elhalad egy kiterjedt gyűjtemény mellett, amelynek darabjai az áldozati állatok zsigereinek felhasználását taglalják, illetve azt, hogy ennek a segítségével miként lehet megjósolni az emberek sorsát, az istenek cselszövéseit. Bár nagyra tartja a jövendölés hagyományát, és rendszeresen levágat juhokat, illetve kecskéket, hogy májuk és epehólyagjuk felhasználásával az orákulumok kiolvassák a jövendőt, ma mégsem fogja tanulmányozni az égi jeleket. Helyette egy kis kitérővel eljut egy hátsó szobához, amelyet egy sötét függöny takar el félig. Rajta kívül senki sem léphet be erre a félreeső, elkülönített, titkos kis területre, csak a király és a főtanácsadója, aki második apjának számít – egy nagy műveltségű, tanult férfi, aki kiskora óta oktatta és mentorálta Assurbanipalt.

Magánlakrészének bejáratánál kis fülkékben szezámolajjal égő bronzlámpások vannak elhelyezve, amelyekből füst gomolyog a magasba. A király kiválaszt és megragad egyet, majd elhúzza a bejáratot eltakaró függönyt. Dermesztő csend fogadja odabent, mintha a polcok visszatartanák a lélegzetüket. Az esőcsepp megremeg a király hajában. Ablak és tűzhely híján a szoba olyan hideg, hogy attól tart, menten jégkristállyá dermed. Tekintettel arra, hogy csak az imént változott párából folyadékká, még nem akar megszilárdulni, hanem ki akarja élvezni életének ezen új szakaszát, amennyire csak lehet. Ám nem ez az egyetlen oka annak, hogy a csepp megremeg. Ez a hely nyugtalanító – nem is evilági, de nem is az alvilághoz tartozik, átmenet a földi és a földöntúli között, egy szakadék a tisztán látható, a láthatatlan és az örökké titok övezte dolgok között.

Assurbanipal céltudatosan, gyakorlott mozdulatokkal belép a szobába. Középen egy asztal, rajta cédrusfából készült dobozka. A király leteszi a lámpást maga mellé. A fénye árnyékot rajzol arcára, elmélyítve a szeme sarkában meghúzódó ráncokat. Mintha álmodna, és álmában ujjával megbökné a cédrust, amely még mindig az erdő illatát árasztja magából, ahonnét származik. Mezopotámiában ritka az ilyen kiváló minőségű fa, ezeket a fákat a Taurusz-hegységben kell kivágni, majd tutajok segítségével leúsztatni a Tigris folyón.

A dobozkában egy költemény található. Részlet egy réges-régi eposzból, amely annyira nagy népszerűségnek örvendett, hogy az idők során újra és újra elregélték, megénekelték Mezopotámiában, Anatóliában, Perzsiában és a Levante területén. Nagymamákról unokákra szállt már jóval azelőtt, hogy írástudók lejegyezték volna. A történet egy Gilgames nevű hősről szól.

Assurbanipal úgy ismeri az egész költeményt, mint saját tenyerének rajzolatát. Herceggé koronázása óta tanulmányozta a szövegét. A király harmadik fia lévén, ő volt a legfiatalabb utód, utolsó a lehetséges trónörökösök sorában, így senki sem számított rá, hogy egy nap király lesz belőle. Úgyhogy míg idősebb testvéreit a harcművészetekre, katonai stratégiákra és diplomáciában használatos taktikákra oktatták, ő nagyszerű lehetőséget kapott, és filozófiát, történelmet, olajjóslást, nyelveket és irodalmat tanulhatott. A végén aztán mindenkit meglepetésként ért – őt magát is beleértve –, amikor az apja őt nevezte ki utódjának. Így aztán Assurbanipal a birodalomban valaha ismert legműveltebb és legkulturáltabb uralkodóként lépett trónra. A sok-sok írott mű közül, amelyet gyerekkora óta olvasott, a Gilgames volt a kedvence, és ez az idők folyamán mit sem változott.

A király felnyitja a kis dobozka fedelét, amely egyetlen táblát rejt. Ellentétben a könyvtárban található többi táblával, ez élénk színű – a nyugtalan folyók kékjét idézi. A szavakat nem vörösesbarna agyagra vésték, hanem egy lápisz lazuli lapocskába metszették bele. Az elrendezés szép, és tökéletes a kivitelezés is. Assurbanipal olyan óvatosan és finoman érinti meg az írásjeleket, mintha simogatná őket. Lassan elmerül a már oly sokszor olvasott szövegben, amely még most is mélyen megérinti, mintha először olvasná.

Mindent látott, hallott, tapasztalt – jelenvalót és régenvoltat;

(…)

átallátott minden homályon, a titkok sűrű takaróján,

átallátott hétszer hét burkon, mely elfödi a bölcsességet.1

Egyes királyok az aranyat és rubint imádják, mások a selymet és kárpitokat; megint mások a testi gyönyöröket. Assurbanipal a történetek rajongója. Meg van győződve róla, hogy nem kell olyan veszélyes utakra indulni, mint Gilgames, ahhoz, hogy valakiből sikeres vezető váljék. És nem is kell csupa izom, ízig-vérig hódító harcosnak lennie. És nem is kell átkelni olyan hegyeken, sivatagokon és erdőkön, ahonnét kevesen térnek vissza. Csupán egy emlékezetes mesére van szükség, amelynek ő a főhőse.

Ám bármennyire is kedveli és nagyra becsüli a történeteket, nem bízik a mesemondókban. A fantáziájuk nem képes megnyugodni, hanem miként a Tigris folyó tavasszal, a legkiszámíthatatlanabb módon változtatja meg az irányát, folyamatosan kanyarogva kiszélesedő ívek és véletlenszerű hurkok megrajzolásával, vad és megzabolázhatatlan marad egészen a legvégéig. Amikor létrehozta ezt a könyvtárat, tudta, hogy a Gilgames-nek különböző változatai is fellelhetők szerte a nagyvilágban. Ahogy az írástudók évszázadokon át újra és újra lemásolták, újabb és újabb változatok láttak napvilágot. Assurbanipal szétküldte követeit távoli helyekre azzal a céllal, hogy hozzanak magukkal különböző helyekről agyagtáblákat, hogy így minden lehetséges variációt össze tudjon gyűjteni egy helyen. Abban bízik, hogy sikerült elérnie ezt a célját. A cédrusdobozkában őrzött táblácska különbözik a gyűjteményében fellelhető összes többitől – nemcsak azért, mert drágakőre van vésve, hanem azért is, mert istenkáromlás szennyezi.

A király a lámpáshoz emelve a költeményt szemügyre veszi az ismerős szöveget. Az írnok, aki készítette, akárki is volt, az elvárásoknak megfelelően végezte a dolgát – kivéve egy dolgot: a legvégén szereplő megjegyzést.

Ez a regény egy fiatal írnok munkája,

Aki egyike a sok bárdnak, történetmesélőnek és

Mesemondónak, akik a földön járnak.

Verseket, dalokat és meséket szövünk.

Emlékezzetek ránk.

Meglehetősen szokatlan egy írnoktól megjegyzéseket fűzni az eredeti szöveghez, és ez a következő ajánlás felettébb megbotránkoztató:

Most és mindig,

Dicsőség Níszabának!

A király arckifejezése megkeményedik az utolsó szavak olvastán. Homlokát ráncolja, és pulzusa vadul lüktetni kezd a halántékán. Níszaba – a történetmesélés istennője – egy letűnt korból származó nomen, egy feledésbe merült név. Az ő ideje lejárt, napjai elmúltak, ám a birodalom távoli szegleteiben még mindig tiszteli őt néhány tudatlan nő, aki ragaszkodik az ő tanításaihoz. Már régen kiszorította őt egy másik istenség. Manapság az összes agyagtáblácskán szerepel, hogy a királyságot a hatalmas és férfias Nabunak szentelik az éteri és nőies Níszaba helyett. Ennek így kell lennie, hiszen ő a király. Az írás férfias dolog, és ehhez férfi patrónusra, férfi istenre van szükség. Nabu lett az írástudók patrónusa és minden arra érdemes tudás őrzője. Az iskolákban a tanulók azt az utasítást kapták, hogy egészítsék ki táblájukat a következő felirattal:

Dicsőség Nabunak!

Ha a kék tábla régi korokból származna, a múlt emléke lenne, és ez az utóirat szerepelne rajta, az nem lenne ellentmondásos. Ám a király biztos benne, hogy ez egy korabeli darab… az anyag és az írásmódja is újszerű, erről árulkodik. Azzal, hogy ragaszkodott az elfelejtett tiltott istennő tiszteletéhez, félresöpörve ezzel Nabu tekintélyét – azaz a király parancsát –, az írnok, aki a Gilgames ezen részét másolta, tudatosan fellázadt a szabályok ellen. Assurbanipal megsemmisíthetné a táblácskát, de nem tudja rávenni magát erre. Éppen ezért ezt a sértő idézetet tartalmazó tárgyat rejtve kell tartani ebben a teremben, gondosan elzárva a könyvtár többi részétől, nehogy a felvilágosult tömegek megpillanthassák. Nem minden írásos szöveg szól mindegyik olvasónak. Ahogyan nem kell minden kimondott szót sem meghallania minden jelenlevőnek. A nagy nyilvánosság soha nem láthatja a kék táblát, mert őket is megtévesztheti. Ha egy lázadó ember ellen nem lépnek fel, és büntetlenül hagyják a tettét, sok másként gondolkodót is képes befolyásolni, tettekre sarkallni.

Miközben Ninive felett továbbra is esik az eső, a király bezárkózik könyvtárába, és teljesen elmerül a kék tábla világában. Egy kis időre mindenről megfeledkezik… bátyja összeesküvéséről, aki szeretné elfoglalni a babiloni trónt, az uralkodói udvarban zajló intrikákról, a királysága határain belül és azon túl tomboló felkelésekről Anatólia, Média, Urartu, Egyiptom, Szíria, Kilíkia és Elám földjén… Mindez várhat. Most semmi sem zavarhatja meg, semmi sem zökkentheti ki, ha egyszer beleásta magát Gilgames kalandjaiba. Ám ezen a napon valami váratlan dolog történik.

Hirtelen hangos zúgolódás támad a teremben – ideges, remegő hangok. Egyik kezével megragadja kardjának markolatát, és a másikban továbbra is a kis táblát szorongatva Assurbanipal fennhangon kiszól:

– Ki merészeli megzavarni a király nyugalmát?!

– Uram, fényes napom, bocsásd meg a betolakodásomat – mondja lehajtott fejjel a katonák parancsnoka, egy szűkszavú ember.

Mögötte négy katona egy durva anyagba öltözött férfit vonszol, akinek a ruháján rászáradt hányás- és friss vérfoltok éktelenkednek. A férfi zokog és összefüggéstelenül jajgat, arcát zsákvászon csuklya takarja el.

– Beszélj! Magyarázd meg ezt a súlyos vétket! – förmed rá a király.

– Uram, elkaptuk az árulót, akit oly régóta keresünk. Bevallotta gonosz tetteit.

Az egyik katona lerántja a csuklyát a fogoly fejéről.

Assurbanipal arcán komor felhő suhan át, majd olyan gyorsan el is tűnik, ahogy megjelent. A király hunyorít, mintha valami gyorsan távolodó tárgyat nézne a távolban, miközben tekintetét a fogolyra szegezi – aki nem más, mint az ő mentora, nevelője, a férfi, aki közelebb állt hozzá, mint a saját apja. Olyan súlyosan megverték és megkínozták, hogy arca egészen eltorzult, csúnya rés tátong a szájában a fogai helyén, száját vér és genny borítja. Alig bírja egyenesen tartani magát.

– Felséges királyom – mondja a katonai parancsnok. – Az istenekre mondom, Samas, Marduk és Nabu istenek szavára, hogy a főtanácsadó egy áruló. Ő volt az, aki létfontosságú titkokat adott át felséged testvérének. Eleinte nem akarta beismerni, hogy az ellenség oldalán áll. Kitartóan tagadta bűnösségét. Ám amikor szembesítettük őt a megtámadhatatlan bizonyítékokkal, nem tudott tovább hazudni.

A parancsnok beletúr a vállán lógó táskába, és elővesz egy agyagtáblát. Megmutatja a királynak. Ez egy levél, amelyet a főtanácsos címzett Assurbanipal bátyjának, akinek hűséget ígér és támogatásáról biztosítja. A levél minden kétséget kizáróan bizonyítja az árulás tényét.

– Hol találtad ezt? – kérdezi a király érzelemmentes hangon, olyan száraz hangon, mint az uszadékfa.

– Egy ellenséges katona holmijai között, amelyet lefoglaltak a határátlépés során. Magánál hordozta a főparancsnok pecsétjét, és bevallotta, hogy az ő parancsát teljesítette.

Assurbanipal lassan a fogoly felé fordul:

– Hogy voltál képes erre?!

– Királyom… – A megláncolt férfi erőteljesen zihál, mellkasa hullámzik. A fogoly bal szeme csúnyán feldagadt, jobb szemét zúzódások csúfítják, vérben úszik, és úgy remeg az üregében, mint egy csapdába esett kismadár. – Ne feledd, még csak kisfiú voltál, amikor idehoztak téged, hogy taníttassalak. Megtanítottalak írni, olvasni és számolni! Megtanítottalak a balladák szeretetére, és arra, hogy kell verseket költeni!… A régi idők emlékére, könyörgöm, irgalmazz!

– Azt kérdeztem, hogyan voltál képes rá?!

Csend telepszik a helyiségre.

– Víz… – mormolja a fogoly. Egy pillanatra azt hiszik, hogy a férfi inni kér, de aztán hallják, amint hozzáteszi: – A víz az istenek ajándéka; életet, örömet ad nekünk, és bőséget, gazdagságot. De te, uram, halálos fegyverré változtattad. Nem maradt több hal az Ulai folyóban, annyi holttestet vetettél bele, hogy vérvörösre változott a vize. Először a szárazság, majd az éhínség. Királyom, az emberek éheznek. A Szúza-síkság tele van halottal és haldoklóval. Most hallom, hogy ugyanezt fogod tenni Castrum Kefában is…

Castrum Kefa, vagyis Sziklavár. Egy magas kőfallal körülvett város Ninivétől északra, a Tigris felső folyása mentén. A király szemében felvillan a felismerés szikrája, majd ezt kérdezi:

– Apád nem egy közeli faluból származott?

– Az én népem… Minden szökőkúthoz őröket ültettél, hogy megtagadd tőlük a vizet. Megmérgezted a kutak vizét. A családok levágják állataikat és a vérüket isszák, hogy azzal oltsák szomjukat. Az anyáknak nincsen tejük, amivel megetethetnék a csecsemőiket. Királyom, kegyetlenséged nem ismer határokat.

A katonai parancsnok erőteljes csapást mér a fogoly bordái alá. A férfi összegörnyed, vért köhög fel. Aztán felegyenesedik, meglepően gyorsan. A nyitott szemével észreveszi a király kezében levő tárgyat.

– Ó, a kék tábla!… A kis istenkáromlás – mondja a fogoly, és szája sarka mintha láthatatlan mosolyra húzódna. – Akkor tanulmányoztuk együtt először, amikor királyom még fiatal herceg volt. Uram mindig is kedvelte ezt a táblát. Felejthetetlen élményekkel lettünk gazdagabbak a költészet remekeit olvasván, nemde?

Még ha Assurbanipal fel is idézi gyermekkorának meghitt délutánjait, amikor oktatójával verseket olvasott, nem tesz rá utalást.

– Gilgames… – mondja a fogoly. – Le akarta győzni a halált, és ezért elutazott a világ végére, de kudarcot vallott. Nem látta át, hogy a halhatatlanná válás egyetlen módja, ha valakire halála után is emlékeznek, és az egyetlen módja, hogy fennmaradjon valakinek az emlékezete, nem más, mint hátrahagyni egy jó történetet. Királyom, miért döntöttél úgy, hogy ennyire szívtelen és kegyetlen lesz a te történeted?

A katonai parancsnok előrelép, a gyilkolásra felszólító parancsot várva. Assurbanipal azonban felemeli kezét, és megállítja.

A katonai parancsnok fejet hajt, és megkérdezi:

– Akarja-e uram, hogy rámérjem az utolsó csapást?

A fogoly sírva fakad – csendes, méltóságteljes hangon, a sírás mellkasa legmélyéről tör fel, és nem tudja irányítani. A kétoldalt álló katonák feszülten topognak, ugrásra készen várják a király parancsát.

Assurbanipal azonban nem fogja megölni egykori tanárát. Ahogyan rohamokat sem szívesen vezet le a csatatéren, hanem inkább vezényel le mészárlásokat, rombolásokat és fosztogatásokat biztonságos trónján ülve – vagy ami még inkább jellemző rá, csendes könyvtárából. Szemet hunyt a városok kifosztása, az egész lakosság éhezése felett, nem hagyva más választást a népnek, mint hogy megegyék saját rokonaik holttestét. Földbe döngölt városokat, porig rombolt templomokat, behintette sóval a frissen felszántott mezőket. A lázadók vezetőit elevenen megnyúzták, követőit karóba húzták, húsukat táplálékként felajánlva az ég madarainak, és a vizek mélyén lakozó halaknak. Kutyaláncokkal megtépázta riválisai állkapcsát, kennelekben tartva őket, és meggyalázta az ellenség őseinek sírját, hogy még azok szelleme se tudjon békében aludni… Ezt a sok gyalázatos tettet, és még sok másikat, olvasókamrájából vezényelte le. Kezét nem mocskolja be ez a sok vér. Végtére is ő egy művelt király, mondhatni értelmiségi, aki az égi és földi jelek tanulmányozásához is ért. Királyi elődeivel ellentétben nemcsak akkád, hanem még titokzatos sumér szövegeket is el tud olvasni, amelyeket a legtöbben képtelenek megfejteni. Tud érvelni és vitatkozni jósokkal, papokkal és filozófusokkal. Nem a nyers erő, nem is a nyers indulat embere. Az ötletek és az ideák embere.

Érzékelve a király habozását, a katonai parancsnok megköszörüli a torkát, majd így szól:

– Felséges királyom, add át nekem a kardját, vagy engedd meg, hogy használjam a sajátomat, és kardom pengéjével átszúrjam ennek az árulónak a szívét.

– Nincs rá szükség – feleli Assurbanipal. – Nem fogjuk kiontani a vérét.

Ebben a pillanatban a fogoly megtépázott testének minden porcikáját halvány reménysugár járja át. Assurbanipal nem néz mentorára. Merev tekintete a férfi mögötti falon függő domborműre szegeződik. Egy darabig a képet mustrálja, amely egy vadászjelenetet ábrázol a ninivei síkságon, ahol a király lovon ül és vágtat, elhajítva egy lándzsát, amely kevés híján a sorsa elől menekülő oroszlánba fúródott. Mintha egy láthatatlan kéz húzná, megindul a jelenetet ábrázoló dombormű felé. Odaérve levesz a falról egy lángoló fáklyát és a képhez egészen közel tartja. A dombormű alakjai szinte életre kelnek a fáklya lobogó fényénél… a vadász, a lándzsa, a zsákmány.

Átpillantva a válla fölött, kezében még mindig a kék táblát szorongatva odanyújtja a fáklyát katonai parancsnokának. Egyetlen szót ejt ki a száján ellentmondást nem tűrő hangon:

– Tűz!

A katonai parancsnok egyszerre falfehér lesz. Habozik, de csak egyetlen pillanatig.

Egy lángoló testű ember rohan végig a Ninivében található Északi Palota oszlopcsarnokán. Testének árnyéka rávetül a falakat díszítő festményekre, éles, fülsértő sikolyai úgy visszhangoznak a folyosókon, visszaverődve a magas boltíves mennyezetről, hogy beleborzonganak a szolgák. A Palota kapuján kívül is hallani rémült sikoltozását. Elkeseredett kiáltásai elhallatszanak egészen az ültetvényföldekig, ahol bőségesen terem a búza és az árpa, illetve egészen a homokos öblökig, ahol a halászhajók kirakodják portékájukat nap mint nap. A félelmetes hangok megzavarják a sirályokat, akik már elcsendesedtek, ám most hirtelen a magasba repülnek és zavart köröket írnak le a város felett.

Ha a fogoly el tudna jutni a város közepén kanyargó Tigris mellékfolyójához, a Hoszr partjára, vagy a közeli Maski-gáthoz, ahol rengeteg vízszállító van, lenne rá esélye, hogy megmeneküljön. Ám ahogy zavartan ide-oda rohangál a saját növekvő poklában, nekiütközik egy lamasszunak, amely a királyi könyvtárat őrzi. Nekimegy a kőszobor jobb első patájának, miközben a tűz egyre elhatalmasodó dühével felemészti a testét.

Egykor versek és történetek hoztak örömet az életébe, az olvasás ugyanolyan szerves része volt lényének, mint az ösztönös levegővétel. Semmi sem szerzett számára nagyobb örömet, mint az ifjú herceg mentorálása, amikor selyempárnákra telepedve hosszan beszélgettek az irodalomról kettesben. Gilgames-ét olvasták, és rácsodálkoztak a világ szépségeire – vajon ő teremtett szörnyet abból a halk szavú, szelíd mosolyú fiúból, vagy az a szörnyeteg mindvégig a fiúban rejlett már a kezdetektől fogva? Ezt sohasem fogja megtudni. Most az egész teste forró kemence, amelyben parázzsá váltak a megperzselt szavak, hamuvá változott az összes megtanult verssor.

Ma délután Assurbanipalként – a világ leggazdagabb birodalmának vezetőjeként, aki az Asszír Birodalom nagy uralkodói közül a legutolsó, Esszarhaddon harmadszülött fia, akit apja mind közül a legjobban szeretett, és kinevezett trónörökösének, és aki egy csodálatos könyvtárat alapított, megváltoztatja a történelem menetét – felgyújtja egykori tanárát, és vele együtt elégeti gyerekkori emlékeit, miközben az esőcsepp továbbra is a király hajában marad. Egyedül van, kicsi és rémült, nem mer megmoccanni. Soha nem felejti el, amit ma tapasztalt. Örökké megváltozott. Még évszázadok elteltével is megmarad ennek a pillanatnak a nyoma elemi formájába ágyazva. Ahogy a hőhullámok felszállnak a levegőbe, az esőcseppek lassanként elpárolognak. De nem fognak eltűnni. Előbb-utóbb ez az apró, áttetsző vízgyöngy visszaszáll a kék égbe. Ha egyszer feljut oda, ki fogja tölteni a maga idejét, és megvárja, hogy visszatérjen erre a zaklatott földre újra és újra.

A víz nem felejt.

Az emberek azok, akik felejtenek.

H2O

A víz a legkülönösebb vegyület, egy nagy rejtély.

Ez nem egy lineáris molekula, hiszen középen meghajlik, két csúcsán egy-egy hidrogénatom található, melyek egyetlen oxigénatomhoz kapcsolódnak. Ha lineáris lenne, nem lenne élet a földön… nem lenne miről mesélni.

Három atom összekapcsolódásával létrejön a vízmolekula: H–O–H.

Három karakter kapcsolódik egymáshoz, átívelve téren és időn, és együtt hozzák létre ezt a történetet…

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztő Benedek Anna

Kézirat-előkészítő Hajdú Lívia

Korrektor Ábrahám Viktória

Tördelőszerkesztő Pyber Anita

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 615 106 148 0

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Figtree – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License