Fordította

SZANYÓ ALBERT

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

BAO SHU: The Redemption of Time

Title:

Author:

Copyright © 2011 by Bao Shu

Hungarian translation rights authorized by China Educational Publications Import & Export Corporation Ltd.

All Rights Reserved

Hungarian translation © Szanyó Albert, 2023

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztette Rácz I. Péter

Korrektor Füredi Erzsébet

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 963 504 799 4 (epub)

ISBN 978 963 504 800 7 (mobi)

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Ezt a könyvet Cixin Liunak ajánlom

ELŐSZÓ AZ ANGOL KIADÁSHOZ

Az idő oltárán megírása életem egyik legfontosabb eseménye volt.

Mint sokan mások, én is a 21. század elején lettem Cixin Liu hűséges rajongója, amikor még épp csak kezdett figyelemre méltó SF-íróvá válni. Úgy neveztük magunkat, cítiě (vagyis „mágnes”, ami kínaiul egyúttal szóvicc a „Cixin Liu-rajongók kemény magjának” rövidítésére) és lelkesen tárgyaltuk ki történeteit az internetes fórumokon. Amint megjelent egy-egy írása, a hír futótűzként terjedt közöttünk, mi pedig már rohantunk is megvenni az adott magazint. 2006-ban, amikor a Science Fiction World folytatásokban leközölte A Háromtest-problémá-t, első részét a nagyszerű Emlékezés a Föld múltjára-trilógiának, vagy más néven: a Háromtest-trilógiának, én csak úgy faltam az epizódokat, és teljesen elbűvölve vártam a következő részt.

A regény önálló kiadása 2008 elején jelent meg, a folytatása, A sötét erdő pedig nagyjából hat hónappal később. Bár e könyvek még nem hatoltak be az irodalmi közbeszéd fősodrába, az SF-rajongók imádták a két kötetben bemutatott gazdag képzeletvilágot. E két első könyvet követően azonban én és a többi cítiě kénytelenek voltunk elfogadni, hogy még sokat kell várnunk a következő részre.

Két és fél évvel ezután, 2010 novemberében Kínában végre boltokba került a trilógia befejező kötete, A halál vége. Ebben az időben én épp Belgiumban dolgoztam a másoddiplomámon, így nem tudtam megszerezni a kiadványt. Pedig komolyan fontolóra vettem, hogy hazarepülök csak azért, hogy megvehessem. Végül egy barátom, Gao Xiang segített ki: lefotózta minden egyes oldalát, és e-mailben elküldte nekem a képeket.

Mélyen megérintett a barátom eme gesztusa, de csak jóval később jöttem rá, mekkora jelentőséggel bírt számomra ennek a regénynek a megjelenése. Amint kiolvastam a könyvet, a Kínában élő rajongókkal az interneten rögtön kitárgyaltuk és kielemeztük minden egyes részletét. De akárhány posztot írtunk róla, e nagyszerű, csodálatos ívű trilógia véget ért, mi pedig úgy éreztük, hogy napról napra jobban eltávolodunk a történettől. A mindannyiunkat átjáró szomorúság arra késztetett, hogy önálló sztorikat találjak ki a könyvek néhány szereplőjéről, így elnyújtsam még egy kicsit az eposzi kalandot. Két nappal később le is írtam egy párbeszédet, amely Yun Tianming és Ai AA között zajlik a Kékség nevű bolygón, és Háromtest X címmel feltöltöttem a netre. Az X itt nem tízet jelentett, hanem azt, hogy: „ismeretlen”.

Nem ekkor írtam először Cixin Liu-fanfictiont, és persze nem is én voltam az első, aki így tett. De történetem megszületése előtt a legtöbb ilyen próbálkozást rajongók követték el, és más rajongói kemény magok kis csoportjainak szánták. Akkor még fogalmam sem volt róla, hogy a Háromtest X teljesen más közegbe kerül. Amit írtam, az pontosan az volt, amire több tízezer olvasó vágyott épp abban a pillanatban: egy új történetre a Háromtest-univerzumában. Jó időzítésem (alig egy héttel A halál vége megjelenését követően) biztosította, hogy sokkal nagyobb figyelmet kapjon, mint azt belső értékei indokolták volna, a kapott dicséretek pedig arra ösztönöztek, hogy folytassam az írást, továbbfejlesszem és kibontsam a történet fonalát, amely a fejemben élt, míg csak fokozatosan alakot nem öltött. Három héttel később, 2010 karácsonya előtt, be is fejeztem a regényemet.

Eddigre a Háromtest X már a kínai világháló minden zugába eljutott, és majdnem annyian beszéltek róla, mint magáról A halál végé-ről. Kapcsolatba lépett velem Yao Haijun, Cixin Liu jó barátja, akit „a kínai Campbellnek” is neveznek, mivel a Science Fiction World vezető szerkesztőjeként sokat tesz az új szerzők kineveléséért, és megkérdezte, kiadhatná-e a könyvemet önálló kötetben. Néhány hónapra rá, ahogy a Háromtest-láz tovább tombolt a kínai SF rajongói között, újabb fanfiction történetek is felbukkantak. De a lehetőségek rövid időre kitáruló ablaka bezárult, így ezen újabb alkotások már közel sem kaptak akkora figyelmet, mint az enyém. Tudtam, mekkora szerencsém volt.

Amikor először feltöltöttem a regényemet, nemigen törődtem a szerzői jogokkal; de persze, amint megérkezett Yao úr hivatalos ajánlata, bonyolult problémával találtam szembe magam. Cixin Liu azonban hihetetlen jóindulatot és kedvességet tanúsított az új írók felé, és nekem is engedélyt adott a könyv kiadására; sosem leszek képes kellőképpen kimutatni, milyen mély hálát érzek iránta. Amint kijött a regény a nyomdából, máris küldtem neki egy példányt. Néhány évre rá, amikor már megjelent pár önálló művem, és állandó tagja lettem a kínai SF-szerzők szűk körének, Liu és én barátokká váltunk, és gyakran találkoztunk különféle rajongói rendezvényeken. Elmesélte, hogy nagyon élvezte a Háromtest X-et, mi több, rá szavazott a kínai SF-díjak kiosztása során. Bár a könyvem nem győzött, Liu bátorítása és elismerése többet jelent nekem, mintha tíz díjat nyertem volna. Az új nézőpontból írt történet címe: A idő oltárán, és a regényben szereplő egyes nevek a rajongók számára különleges jelentőséggel bírnak, bár ma már valószínűleg csak kevesen emlékeznek ezen áthallások eredeti forrására. 2008 és 2010 között, míg az olvasók türelmetlenül várták a trilógia utolsó kötetét, sokan spekuláltak azon, milyen lehetséges irányokba mehet el a cselekmény, és különféle pletykák is elterjedtek Cixin Liu kéziratából állítólag „kiszivárgott” információkra alapozva. Természetesen ezek mindegyike kacsának bizonyult, végül egy sem került bele a megjelent könyvbe. De még az ilyen pletykák is némi örömet vittek a lelkes rajongók életébe, akik megpróbálták elképzelni Cixin Liu mesterművének befejezését, én pedig felhasználtam belőlük néhány kulcsfogalmat, hogy emléket állítsak ezen ártatlan időszaknak, amikor a Háromtest-univerzum még csak a legelkötelezettebb olvasók relatíve ismeretlen játszótere volt.

Kétségtelen tény, hogy új nézőpontú történetem nem kapott, nem is kaphatott olyan tetszésnyilvánítást, mint a valódi Háromtest-sorozat, de az is igaz, hogy sok rajongó nagyon élvezte. Nem áll szándékomban azt mondani, hogy A idő oltárán a kánon része volna, bár ugyanaz a kiadó jelentette meg, mint az eredeti trilógiát, és együtt árulták Cixin Liu könyveivel. Én úgy tekintem, mint egy elkötelezett rajongó próbálkozását, hogy megmagyarázza és kitöltse az eredeti művek bizonyos réseit, és mint egy lehetséges további irányát a Háromtest-univerzumának. A valódi trilógia bármely olvasója elvetheti, olyan történetként, amely ellentétes az elképzeléseivel, vagy élvezheti anélkül, hogy az univerzum részének tekintené. Szerintem ezek mind teljesen rendben lévő reakciók.

Négy évvel A idő oltárán kiadása után a Kínai Oktatási Publikációk Import & Export Társasága úgy határozott, hogy a Háromtest-trilógia angol megjelenését követően ezt a történetet is bemutatja az angol nyelven értő olvasóknak. E lehetőség egyszerre öntött el félelemmel és izgalommal. Az angol nyelvű SF-irodalomban kétségkívül született néhány figyelemre méltó fanfiction: például a Második Alapítvány-trilógia Greg Bear, Gregory Benford és David Brin tollából, vagy Stephen Baxter eposza, az Időhajók, amely H. G. Wells Az időgép című regényének folytatása. És akkor még nem is beszéltem olyan közösen létrehozott világokról, mint a Ki vagy, doki? vagy a Star Trek, amelyek mind termékeny talajt biztosítottak sok különféle szerző képzelete számára. Nem is teszek úgy, mintha a regényem egyenértékű lenne e sikeres klasszikusokkal, de egyvalami minden ilyen könyvet összeköt: a kiemelkedő zsenik nagy művei mindig arra késztetik az embereket, hogy újra és újra visszatérjenek az ő világaikba, szenvedéllyel és lelkesedéssel viseltessenek irántuk, hogy e világokban tovább forogjon az idő kereke, kedvenc szereplőink ismét életre keljenek, az univerzumok pedig szüntelenül és megállíthatatlanul fejlődjenek.

Bao Shu, 2015. augusztus 30.

TÖRTÉNELMI KORSZAKOK

A krízis kora

201x – 2208

Az elrettentés kora

2208 – 2270

Az elrettentés utáni kor

2270 – 2272

A sugárzás kora

2272 – 2332

A bunker kora

2333 – 2400

A galaxis kora

2273 – ismeretlen

A Kékség bolygó kora

2687 – 2731

A 647-es univerzum előkészítése

2731 – 18 906 416

A 647-es univerzum idővonala

18 906 416 – 11 245 632 151

A végső kor

11 245 632 142 – 11 245 632 207

Az új univerzum idővonala

11 245 632 207 – …

PROLÓGUS

A VÉGSŐ KOR 1. ÉVE, 0 ÓRA 0 PERC 0 MÁSODPERC.
AZ UNIVERZUM SZÉLÉN

Réges-régen, egy másik galaxisban…

A csillagok még fényesen ragyogtak, a galaxis még úgy örvénylett, mint egy nagy folyó vize, és minden egyes nap mögött számolatlan életforma rejtőzködött, bár mérhetetlen űr választotta el őket egymástól. A galaktika minden zugában ott bujdostak, növekedtek, fejlődtek, küzdöttek és gyilkoltak – az élet ritmusa és a halál siráma töltötte meg ezt a homályos csillagrendszert, csakúgy, mint az univerzum összes többi sarkát.

De ezen ősi és kiterjedt univerzum sorsa a végéhez közeledett.

Egy tízmilliárd fényév sugarú gömbben sorra hunytak ki a csillagok, hihetetlen tempóban. Civilizációk szűntek meg, galaxisrészek sötétültek el… és minden visszatért az ürességbe, mintha soha nem is létezett volna.

E galaxis számtalan élőlénye még nem tudta, hogy minden küszködése, kudarca, bujkálása és gyilkolása értelmét vesztette. A teljes univerzum széles háttere előtt valami rettenetes és váratlan változás fog bekövetkezni. Egész létük rövidesen semmivé redukálódik.

Milliárd fényévnyi távolságból, mára halottá vált galaxistérből származó, halvány fotonok szelték az űr végtelen sötétjét, hogy bevilágítsák e félreeső csillagrendszert; mint címzett nélküli levelek, melyek némán citálják az elveszettek régmúlt legendáit.

A sugarak egyike az univerzum alig ismert, fényévmilliárdnyi távolban található sarkából eredt, melyet egykor „Tejútnak” neveztek. Olyannyira elhalványult, hogy az életformák elsöprő többsége nem is érzékelte, mégis számtalan történetet hordozott magában, melyek egykor megmozgatták az eget és a földet, megrázkódtatták a képzeletet és az értelmet.

Ye Wenjie, Mike Evans, Ding Yi, Frederick Tyler, Zhang Beihai, Bill Hynes, Luo Ji, Thomas Wade…

Vörös Part Bázis, Föld–Trisolaris Mozgalom, a Falképző-projekt, a Lépcső-program, a Kardtartók, a Bunker-projekt…

Ezen ősi történetek olyan élénken éltek benne, mintha csak tegnap mentek volna végbe; a hősök és a szentek figurái tovább csillogtak a konstellációk között. De a mögöttük rejlő tudás elhalványult, és senki sem volt, aki észrevette volna elmúlásukat. A függöny lehullt, a szereplők leléptek a színről, a közönség szétszóródott a szélben, de még a színház is rég porrá omlott.

Amíg…

Egy bizonyos pillanatban, az űr végtelen sötétjében, egy minden csillagtól távoli, elfeledett ponton egy szellem lépett elő a semmiből.

A halvány csillagfény egy olyan alakot lengett körbe, amely nyomokban emlékeztetett az egykor „ember”-nek nevezett teremtményre. Na persze több millió fényévnyi távolságban senki sem volt, aki felismerte volna, mint jelent ez a fogalom.

A szellem jól tudta ezt. Világa és faja rég eltűnt a világegyetem egy másik sarkából, semmi nyomot nem hagyva maga után. Az a faj egykor olyan civilizációt teremtett, ami fénybe borított egy galaxist, meghódított több milliárd világot, elpusztított számolatlan ellenséget, és lenyűgöző tetteket vitt végbe; de már régen visszasüllyedt a történelem folyójába, amely pedig beleolvadt az idő óceánjába. Most pedig maga az óceán is kiszáradni készült.

De az univerzum végén, abban a pillanatban, amikor az idő épp megszűnt volna, e szellem makacsul vágyott rá, hogy tovább írhassa a már befejezett történetet.

Ahogy ott lebegett a sötétben, a lény kinyújtott egy végtagot – nevezzük csak karnak –, annak végén pedig kitárt öt ujjat. Tenyerében apró, ezüstös fényfolt lebegett.

A szellem szemében számtalan csillag tükröződött, miközben az ezüstfoltra meredt, mintha elmerült volna emlékeiben. A fényfolt úgy lebegett fel-le, mint egy törékeny szentjánosbogár, oly apró, hogy bármelyik pillanatban kialudhat, de akár a világegyetemet megszülő szingularitás, magában rejtett minden lehetőséget. A fényes pont valójában egy miniatűr féregjárat volt, amely az egyik galaxis központi fekete lyukához kapcsolódott, és képes volt felszabadítani annak összes energiáját.

Némi idő múlva – senki sem tudta, mikor, hisz senki sem volt itt, aki fáradt volna az idő mérésével – a szellem kiadta a parancsot. A fényfolt azonnal ezüstös szállá olvadt, amely a távolba nyúlt, mint valami végtelen idővonal. A következő pillanatban e szál fehér síkká terjedt; majd ahogy a sík meggörbült, megjelent a harmadik dimenzió, és vastagságot adott neki. Vastagsága azonban elhanyagolható maradt szélességéhez és hosszához képest – a szellem egy hatalmas, üres rajzlapot göngyölt ki a térben.

A rajzlap fölött lebegve a lény kiterjesztette karjait, és siklani kezdett. Enyhe szellő követte minden mozdulatát, ahogy atmoszféra materializálódott a semmiből. Alatta a rajzlap mintha reagált volna a szellőre, ráncokat és hullámokat vetett. A csúcsok és mélyedések rövidesen hegyekké, dombokká, völgyekké és síkságokká szilárdultak.

Ezután jött a tűz és a víz. Hatalmas robbanások törtek ki mindenfelől, a nyers energiából oxigén és hidrogén formálódott; ezek aztán fényes lángok kíséretében egyesültek egymással, majd tűztengerben olvadtak össze. A kölcsönhatás vízmolekulákat hozott létre, amelyek cseppekbe forrtak, felhőkbe és ködökbe gyűltek, végül özönvízszerű esőben egyesültek, amely az újszülött földre hullott. A végeérhetetlen esőzés elárasztotta a síkságokat, és hatalmas óceánokká változtatta őket.

A szellem gigászi madárként lebegett a vizek fölött, majd leszállt az egyik kopár tengerparton. Kinyújtotta két karját – egyiket a hullámok, másikat a dombok felé – és mindkettőt egyszerre emelte magasba. A testében tárolt, több brontobyte adat életre kelt, energiát vett fel a környezetéből, és alakot öltött: életformák jelentek meg a vízben és a szárazföldön, mintha csak egy forgószél vetette volna oda őket. Hal- és bálnarajok ugrottak elő az árból, hogy tisztelegjenek teremtőjük előtt; fűcsomók és facsoportok robbantak elő a talajból, köröttük vadak és csúszómászók bóklásztak; az eget csapatostul szelték a kisebb-nagyobb madárcsapatok. Az élet zaja és nyüzsgése töltötte meg ezen új világot, és ahogy sorra anyagiasultak az élőlények, úgy jöttek létre az erdők, mezők, tavak és sivatagok is.

Mikor a szellem bevégezte e feladatot, még mindig úgy érezte, hogy valami fontos hiányzik. Elgondolkodva nézett a sötét égre, amíg rá nem döbbent, mi kell még. Egy ujjával kört írt a bársonyosan sötét égboltozatra. Majd kezét visszahúzva pöccintett egyet mutatóujjával, mire egy fényes folt suhant fel az égre írt körbe, aranytüzű gömbbé változtatva azt – megjelent a jól ismert Nap, vagy legalábbis úgy tűnt. Ahogy a napfény megtört a légkörben, az egész világ felragyogott: az ég azúrkék, tiszta és tükörsima, a tenger mélykék, sziporkázó és csillámló lett.

A szellem megmerítkezett az újdonatúj fényben, amelyben már nagyon rég nem volt része. Megrészegülve, finom mozdulattal emelte fel a fejét.

Épp olyan, mint az a régi aranykor…

A nap csillogott bőrén és haján, kitöltve egy jellegzetes emberi lény körvonalait. Mostanra már világossá válhatott volna – már ha lenne itt bárki, aki megfigyelné –, hogy e szellem nem holmi kísértet, hanem egy emberi személy, egy „férfi” arról a világról, amelyet egykor „Föld”-nek neveztek.

Ezen új világ pedig, épp úgy, mint a mitikus Föld, ismerős érzéseket keltett benne.

Ami azt illeti, nem volt más, mint annak az ősi bolygónak a világegyetem végére vetülő árnyéka, jóval azután, hogy az eredeti elpusztult, a rajta élő számtalan emberi civilizációval együtt.

A szellem tudta, hogy az egykor létezett, hatalmas univerzumhoz, vagy akár csak a valódi Földhöz képest e mesterséges világ apró, hiteltelen és jelentéktelen. De mégis meg akarta alkotni ezt az apró élőhelyet, hogy az épp befejeződött, kozmikus eposz csak még egy picivel tovább tarthasson. Még ha e függelék nem is valódi folytatás, hát nem örömteli élmény még néhány pillanatra elmerülni e virtuális valóságban, és érezni e mű-Nap haldokló sugarait, miközben a valóság órája elkerülhetetlenül lejár?

– Az univerzum alkonya – mormolta a férfi.

I. rész
AZ IDŐN BELÜLI MÚLT

A KÉKSÉG BOLYGÓ KORA, 2. ÉV, A MI CSILLAGUNK,
A MI VILÁGUNK

Az ég ködös volt és sötétszürke. Az ismerős délutáni szitálás finom párával borította a tavat. A parti fű hajladozva integetett a szellőben, miközben szomjasan itta be az édes esőcseppeket. Egy fűszálakból font játékcsónak sodródott a vízen, egyre távolodott a parttól az eső által keltett fodrok között.

Mintha csak a világ végére tartana…

Yun Tianming a parton ülve céltalanul dobálta kavicsait a vízbe, és figyelte, hogyan keresztezik egymást a hullámok. Egy nő ült mellette, és szó nélkül meredt a férfira. A szellő megemelte hosszú hajának néhány szálát, amelyek Tianming arcát simogatták, felkeltve benne a vágyat.

A férfit egy pillanatra elkapta annak az illúziója, mintha máshol és máskor lenne, mintha visszatért volna arra az egyetemi kiruccanásra, amin évfolyamtársaival vett részt Peking külvárosában, arra a boldog délutánra, melyet Cheng Xin társaságában töltött. De a citromszínű víz, a kék fű, na meg a körülötte heverő, különféle színezetű kavicsok eszébe juttatták, hogy ez egy másik kor egy másik világon, egy háromszáz fényévvel távolabbi bolygón csaknem hétszáz évvel később.

És egy másik asszony.

Ferde eső, enyhe szellő, nincs miért hazatérni.{1}

Tianming valamiért egy klasszikus kínai versre gondolt, amit a klasszikus műveltségre oly sokat adó szülei memorizáltattak vele. Való igaz, már el sem tudta volna képzelni, hogy hazatérjen. Nem volt otthona, ahová hazamenjen; kénytelen volt elviselni ennek az idegen bolygónak a hideg szeleit és esőit.

Micsoda bolond vagyok!, szidta önmagát. Tényleg azt képzeltem, hogy kapok egy új esélyt Cheng Xinnel, a szerelmemmel, és majd játékcsónakokat csinálunk a tónál? Ébredj már fel! Maga az ötlet is abszurd volt, hogy hét évszázad után összetalálkozhatna álmai asszonyával. Már az is hatalmas csodának számított, hogy egy olyan nő mellett ülhetett, aki ugyanabba a fajba tartozott, mint ő maga.

De egykoron karnyújtásnyira volt egy még ennél is nagyobb csodától. Hétszáz évnyi távollét után megpillanthatta volna a nőt, ha csak pár órával – akár csak néhány perccel – korábban érkezik. Élete hátralevő részét azzal tölthette volna, akit hétszáz éven át szeretett, itt, a tó partján, és soha el nem hagyták volna egymást. Az az asszony, aki most mellette ült, csupán neje legjobb barátnője lett volna, egy másik férfi felesége.

Cheng Xin még most sem volt messze tőle, legfeljebb néhány száz kilométer távolságra. Tiszta éjszakákon még láthatta az űrhajóját, amely lassan keringett a bolygó körül. De hiába csodálhatta messziről, ő már végleg elérhetetlenné vált számára.

Tianming egyszer neki adott egy csillagot. De most, a halálvonal hirtelen kiterjedése miatt a nő már sosem szállhat le erre a világra. A férfi számára ő vált csillaggá.

Tianming grimaszolva, megszokásból nézett fel az égre. Az eső és a fellegek miatt ma semmit nem látott. De tudta, hogy az asszony ott van fent, a felhőkön túl, talán épp most suhan el fölötte…

A férfi visszafordította a tekintetét, és rádöbbent, hogy a mellette ülő nő szeme még mindig rászegeződik; úgy tett, mintha nem venné észre. Két nádszál karcsú kar fonódott a nyaka köré. Felkészült rá, hogy kiélvezi az intimitás e perceit, amikor a karok gazdája megszólalt, és olyan kérdést tett fel, amit minden korban és minden galaxisban minden faj minden nemébe tartozó lények feltettek már:

– Na, és kit szeretsz jobban, engem vagy őt?

– Téged, nyilván!

– De pontosan hogyan? – Ai AA nem adta fel. – Ennél konkrétabban! Azt hittem, hogy Cheng Xin… – A férfi ekkor csókkal szakította félbe. Több hasonló élmény tanította meg a fájdalmas leckét Tianmingnek: ilyen körülmények között nem létezik jó válasz, de nem is kell mondania semmit.

Ai AA megadta magát a csóknak, és amikor az véget ért, nem erőltette tovább a beszélgetés korábbi irányát. Szégyenlősen Tianming fülcimpájába harapott; majd, mint akit nem elégített ki a dolog, erősebben a vállába is.

A férfi felkiáltott, és ellökte a nőt. Hirtelen olyan hallucinációk öntötték el, amelyek már rég eltemetődtek az emlékei között, de most súlyosan nehezedtek a tudatára. Alig kapott levegőt, és gondolkodni sem tudott. Kínjában két keze közé fogta a fejét.

– Én csak játszottam! – Bár Ai AA elsőre azt hitte, hogy a férfi csak drámázik, amint meglátta annak sápadt arcát és remegő testét, rájött, hogy Tianming retteg valamitől, netán nincs is magánál. Korábban is szemtanúja volt már, hogy hasonló rohamok törtek rá.

– Tianming, mi a baj? – kérdezte aggódva.

A férfi zavartan, ijedten nézett vissza rá, közben erősen lihegett. Hosszú szünet után megkérdezte:

– Te… igazi vagy?

– Most meg miről beszélsz? – Most Ai AA ijedt meg. Közelebb lépett a férfihoz, karját ölelésre tárta, de Tianming elhátrált előle, és gyanakodva meredt rá, teste védekező pózba görbedt. Megismételte a kérdést:

– Valódi ember vagy, vagy hallucináció? Vagy ez az egész világ csak az elmém szüleménye?

AA felfogta a helyzet komolyságát. Mély levegőt vett, és lassú tempóban válaszolt neki:

– Én igazi vagyok. Nézz rám, Tianming! Itt állok előtted. A bőröm minden centimétere, minden egyes hajszál a fejemen: mind valódi. A bolygó, ahol állunk, teljesen valóságos. Ez… ez a mi világunk!

– A… miénk? – kérdezte a férfi.

– Igen! Emlékszel, amikor itt álltunk, és Cheng Xinre meg Guan Yifanra vártunk? Néztük, hogyan áll körpályára az űrhajójuk a Kékség fölött. Úgy kacagtál, mint egy gyerek, fogtad a kezem, és elmesélted, hogyan fogod meglepni őt, és bevezeted abba a csodás kis univerzumba, amit addig még te magad sem láttál. Aztán a halálvonal váratlanul kiterjedt, az ég pedig elsötétült; eltűnt a nap, eltűntek a csillagok. Mire rájöttél, mi történik, úgy álltál ott, mint valami zombi, nem sírtál, nem kiabáltál. Egész addig nem értettem, mennyire szereted őt, amíg nem láttam, mennyire kétségbe estél miatta.

– Már emlékszem – motyogta Tianming, de arckifejezését elnézve még távol járt.

– Három nap és három éjszaka nem ettél, nem ittál, és alig aludtál. Én mondogattam neked, hogy nem haltak meg; csak egy másik vonatkozási rendszerben léteznek, és egy nap talán még találkoztok. De mintha nem is hallottál volna. Végül a harmadik éjszakán sírni kezdtél. Először némán, aztán könnyezve és zokogva, végül üvöltözve és sikoltozva. Én pedig… átöleltelek. És akkor hallottam, hogy azt mondod: „Ketten maradtunk ezen a bolygón. Csak mi ketten!” Emlékszel, hogy mit feleltem erre?

– Azt mondtad: „Te vagy az én Ádámom, én pedig a te Évád” – hunyta le a szemét Tianming az emlék hatására.

– Nem is tudom, honnan vettem ezeket a szavakat – harapott Ai AA elpirulva az ajkába. – Szóval… így lettünk egy pár, te meg én. A kétségbeesést persze nem tudtuk lerázni, de aznap legalábbis elengedtük, és… csodálatos volt. Másnap azt mondtad: „Most már ez a mi világunk.” Emlékszel?

Yun Tianming arcán mosoly jelent meg, bár talán nem is tudott róla.

– Igen, hát persze.

– Akkor hogyne lenne ez mind valódi? – kérdezte AA.

Bátorító mosollyal tett egy lépést Tianming felé. Ezúttal a férfi nem hátrált el előle. A nő megfogta a férfi két kezét, maga köré fonta a férfi két karját, és megölelte, fülét annak mellkasára szorítva, hogy hallja a szívverését. Tianming még mindig zavartan bámult a semmibe, de hagyta, hogy az asszony hozzásimuljon. AA gyengéden megcsókolta a férfi arcát, az pedig lassan, bizonytalanul viszonozta az ölelést. Tekintetébe melegség költözött, és a csókot is viszonozni kezdte, amit a nő még nagyobb lelkesedéssel adott vissza…

Tianming a világ valóságosságának lehető legprimitívebb, de legautentikusabb bizonyítási eljárásában részesült.

*

Az eső már egy ideje elállt, a kék gyep lengedezett az esti szellőben. Az alkony fénye áthatolt a felhőkön, és aranyszínre festette az azúr dombok peremét.

Ami ezután történt, az a Földön elképzelhetetlen lett volna: az erdő kék fái és bokrai életre keltek. Ébredezve kinyújtózkodtak, százezernyi levelet fordítottak a lenyugvó nap melegébe, hogy felszívjanak minden csepp energiát. Néhány ág még több fényre törekedett, lökdösődve, egymást ütögetve, morgó hanggal töltötte meg a levegőt. A tóról szitakötőre hajazó, kétéltű rovarok szálltak fel, hogy az égben táncoljanak, négy áttetsző szárnyukat széttárták, hogy elnyeljék a kék fű által kibocsátott tápanyagokat, és magas hangon ciripeltek, hogy magukhoz vonzzák az ellenkező nemet. Az a maga dalával felelt nekik, míg végül a párok összetett násztáncba kezdtek a víz fölött, eljárva a szent rituálét, amely lehetővé teszi az élet sokasodását és folytatódását… mindezek a zajok pedig egy kompozícióba forrtak össze, a Kékség sajátos élet-kantátájába.

Ezen új, fekete térség szívében az élet látszólag ugyanúgy folyt tovább, mint eddig, nem számítva a két, messziről jött vándor betolakodását. Ezek, egymásba kapaszkodva, most már örökre ezen a világon maradnak. De a bolygó számára, amely évmilliárdok óta létezik, és még ugyanennyi ideig létezni is fog, a páros semmit sem jelentett – úgy fognak eltűnni róla, mint egy felvillanás, annyi nyomot sem hagynak maguk után, mint a tó felszínén átsuhanó hullámok.

A lenyugvó napra pillantva Yun Tianming halkan megszólalt:

– Én már csak álomként gondoltam erre a világra. Bocsáss meg, AA, a korábbi viselkedésemért! Még most sem tudom igazán eldönteni, hogy ébren vagyok-e. Már nem tudom, hol kezdődnek az álmok, és hol érnek véget. Ennek az egésznek… mintha nem is lenne vége.

– Nincs vége? Hogy érted ezt? – kérdezte AA.

– Te mennyi idős vagy? – kérdezett vissza a férfi.

– Nem emlékszem. Legalább négyszáz éves.

– Na és ha nem számítod bele a hibernációban töltött időt?

– Akkor azt hiszem, huszon… harminc-valami? Tényleg nem emlékszem.

– Az elrettentés korának normái szerint még mindig nagyon fiatal vagy. De tudod, hány éves vagyok én?

– Azt mondanám, egy picivel hétszáz fölött. De ha nem számítjuk a hibernációt, akkor nem hiszem, hogy sokkal öregebb lennél nálam.

– De igen – Yun Tianming szeme most ősöregnek tűnt. – A tudatom legalább pár ezer éves, ha nem mindjárt több tízezer.

Ai AA ezt el sem tudta képzelni. De nem kérdezett többet, csak hallgatta a férfit.

Tianming egy fintorral elmagyarázta:

– Tudom, hogy nehéz elhinni. Ez a különbség kettőnk között: én életem nagy részét egy álomban töltöttem, és ez az álom tízezer éveket fogott át.

A krízis korától kezdve, attól a perctől, hogy engem… nem, csak az agyamat… lefagyasztották, én álmodtam. Végtelen álmok töltötték ki a létezésemet, miközben az űr mélyén sodródtam. Így visszagondolva biztos vagyok benne, hogy ennek nagy része hamis emlék, amit az elmém utólag alakított ki, hiszen egy abszolút nulla fok környékén tartott agy biztosan nem generálhat álmokat… Aztán amikor a trisolarisiak elfogtak, rájöttek, hogy ellenem ez a leghatékonyabb fegyver, és álmokkal stimulálták az agyamat, hogy tanulmányozzanak… és kihasználjanak.

Tianming hangja nyugodt maradt, mintha csak egy tóparti sétáról mesélt volna. AA mégis megborzongott. A férfinak nem kellett belemennie a részletekbe, ő így is tudta, hogy elképzelhetetlen mennyiségű szenvedést, kínt és rettegést hagyott ki a történetből.

Ai AA és Yun Tianming már egy éve élt kettesben a Kékségen a halálvonal kiterjedésének napja óta.{2} Egymásra támaszkodtak, segítették egymást, de mind ez idő alatt Tianming több delíriumos rohamon is átesett. A férfi sosem magyarázkodott, AA pedig nem kíváncsiskodott, de azért gyanította, hogy ennek valami köze lehet a trisolarisiak között átélteknek.

AA tudta, hogy Tianming volt az emberi történelem legnagyszerűbb kémje. A világtól elszigetelt agyának sikerült beépülnie az idegen lények közé, és pótolhatatlan információkat adott át az emberiségnek. Tudta azt is, hogy e győzelem kétségtelenül nagy árat követelt, és úgy vélte, el tudja képzelni a véres, kegyetlen kínzást, amelyben a trisolarisiak Tianminget részesítették, de szerette volna megismerni az igazságot, és megosztani a férfival e múltbéli szenvedés és fájdalom súlyát, hogy meg tudja vigasztalni őt. Mégsem mert kérdezni, mert félt, hogy ezzel feltépi a sebeket. Néha még azon is eltűnődött, vajon a szerelem törékeny köteléke be tudja-e gyógyítani egyáltalán e fájdalmas megpróbáltatások utóhatásait.

Így hát aznap, amikor Tianming végre felkészült rá, hogy kibeszélje magából a terhet, az asszony szívét keserédes öröm töltötte el.

– Még most sem tudom elfelejteni azokat a rémálmokat – piszkálta a férfi a lába előtt heverő kavicsokat. – A trisolarisiak által létrehozott álmok többségében újra azon az egyetemi kiruccanáson találtam magam, Cheng Xin mellett ülve, bensőséges csevegésbe merülve. Aztán ő magához vont, megcsókolt, hihetetlen édes és boldog érzésekkel árasztott el… majd hirtelen valami rettenetes szörnyeteggé változott, pikkelyes bőrrel, vörös ajkai közt éles agyarakkal, aztán a torkomra szorította az állkapcsát, és bevonszolt egy feneketlen tóba, hogy ott fulladjak meg fagyos rettegés közepette.

– Milyen borzalmas! – kiáltott fel AA.

– Borzalmas? – Tianming kacaja inkább sírásnak hatott. – Még nem is jutottam el az igazán borzalmas részekig. Sok ember élt át ennél jóval rosszabb rémálmokat. Ami az enyémeket megkülönböztette, az a részletességük volt. Még mindig élénken fel tudom idézni az éles fogakat, amik a testembe vájtak, vagy a lélektelen, összetett szemeket, amik az enyémbe meredtek. A kín és a fulladás érzése megkülönböztethetetlen volt a valóságtól. És ez még nem minden: az én rémálmaim sosem értek véget. A tóban nem kaptam levegőt, mégsem ébredtem föl, nem is ájultam el, és főleg nem tudtam meghalni sem. Az idő megállt, de a kín megmaradt.

A tudatom hol szétcsúszott, hol újra képes volt a fókuszálásra. Az egyik pillanatban még tudtam, hogy hallucinálok, de a következőben már elfelejtettem, és reménytelenül küszködtem, miközben a szörnyeteg lassan felfalt…

Tianming hangja elhalkult, mintha csak álmában beszélt volna.

– Azokban a pillanatokban egyetlen ember emlékébe kapaszkodtam. Mint Dantének Beatrice, ő is a felhőkben jelent meg nekem, angyalokkal körülvéve, fején virágokból font koronával, teste lángokba öltözött. Ez a szent fény áthatolt a tó sötét vizén, és reménysugárral töltött el. Azt mondogattam magamban, „Cheng Xin nem szörnyeteg, ő egy istennő, aki elhozza a megváltást. Nem fogtok megtéveszteni. Ez csak az ördög, aki át akar verni…” De a világot nem tündérmesék irányítják. Attól, hogy én az istennőmet szólongattam, ő még nem jött el, hogy megmentsen. Az, hogy Cheng Xinre gondoltam, és a remény vékony fonalába kapaszkodtam, nem hozott megkönnyebbülést; csak darabokra tépte a szívemet.

– Elég! – szólalt meg AA, gyengéden végigsimítva a férfi borostás arcán. – Már értem. Felejtsd el ezeket a rémálmokat! Végül is csak álmok voltak, és már elmúltak.

– Nem, nem értesz te semmit! – lökte el Tianming a nő kezét, és dühösen felpattant. – Ezek egyáltalán nem „álmok”! Hát nem fogod fel? A trisolarisiak elektromos jelekkel stimulálták az idegsejtjeimet. Nekem ezek a jelek voltak a valóság, olyan valóságosak, mint ahogy most téged látlak, és téged érintelek. Az idegi aktivitás szintjén nincs különbség. Azokat a rémálmokat az agyamba injektálták, és egy olyan biológiai mechanizmus révén tették valóságossá, ami ellen nem tudtam védekezni. Nem a valóságot használtam fegyverként az illúziók ellen, hanem én teremtettem illúziókat, hogy leküzdjem a valóságot – és ezt a csatát sosem nyerhettem meg.

Mire volt jó, ha megidéztem Cheng Xint? A könyörgésemre válaszul a kínzóim megjeleníthették őt az elmémben, reményt adhattak nekem, hogy csoda történt, hogy a megváltás karnyújtásnyira van tőlem. De aztán e jelenést csak még inkább pokollá változtatták, ezerszer rosszabbá, mint amit előzőleg elszenvedtem.

Az egyik álomban tíz évig éltem Cheng Xinnel, még egy csodálatos kislányunk is született. De ez a tíz örömmel és nyugalommal teli év csak előzetese lett a rá következő pokoltűznek. Hatalmas éhínség köszöntött az országra, és mind úgy lesoványodtunk, hogy csak csont és bőr voltunk, a halál peremén. Aztán egy napon Cheng Xin valahogyan főzött nekem egy fazéknyi húst. Nem értettem, hogyan jutott húshoz. Már megettem egy részét, amikor a konyha sarkában észrevettem egy hajcsomót és egy bőrcafatot. Megrökönyödtem. Cheng Xin ekkor fakanalával kiemelt valamit a fazékból: kerek volt és húsos, és olyan hosszan főtt, hogy szinte szétmállott… de felismertem benne a lányom fejét. Cheng Xin mosolyogva jegyezte meg: „Finom, ugye? Vegyél még!”

– Ah! – AA rosszulléttel küszködve ragadta meg Tianming karját. El sem tudta képzelni, hogy ilyen rémálmot éljen át.

De a férfi tovább mesélt, szinte már kegyetlenül.

– A legrosszabb az volt, hogy bár hányingerem támadt, és úrrá lett rajtam a gyász és a rémület, az éhségem mintha önálló akaratra ébredt volna. Nem bírtam megállni. Harapásonként faltam föl a lányomat, amíg annyira jól nem laktam, hogy böfögtem egyet. Miután elteltünk vele, Cheng Xinnel még szeretkeztünk is egyet a gyermekünk csontjai mellett, aztán álomba szenderültünk.

Arra ébredtem, hogy szorosan megkötöztek, és mozdulni sem tudok. Cheng Xin mellém térdelt, és elmagyarázta, hogy ennie kell, hogy életben maradjon. Rettegve néztem végig, ahogy beleharap a karomba, megrágja a falatot, és lenyeli. Addig folytatta, amíg minden húst le nem szopogatott a csontokról…

AA nem bírta tovább.

– Elég! Hagyd abba! Könyörgöm! – kiáltotta, majd hátat fordított, és elhányta magát, szája undorító, savas ízzel telt meg.

Amikor végül jobban érezte magát, megkérdezte:

– De miért? Miért kínoztak a trisolarisiak ilyen groteszk víziókkal?

– Hogy megértsék az emberiséget – felelte Tianming. – Ha belegondolsz, ez egyáltalán nem meglepő. Bár a sophonok révén mindent megfigyelhettek, ami a Földön történt, kísérletek hiányában nem értették az érzelmi és a fizikai reakcióinkat. A rémálmot, amit elmeséltem, a trisolarisiak nem tekintették volna tragédiának, mivel ők olyan morális rendszerben gondolkodnak, ami számunkra teljességgel idegen. Gyakran elfogyasztották dehidratálódott fajtársaik húsát, így hát az emberi irtózás a kannibalizmustól rejtély volt a számukra. De ennél még sokkal undorítóbbakat is tudok mesélni. Például…

– Mi lenne, ha ezeket a kellemetlen történeteket eltennénk máskorra? – vágott közbe AA. Végre megértette, miért nem beszélt a férfi soha a trisolarisiak között átéltekről. – Bárhogy is legyen, Tianming, egyet ne felejts el! Túlélted a megpróbáltatásokat, elnyerted a bizalmukat és a megbecsülésüket; beszivárogtál egy idegen civilizáció szívébe. Megérte az áldozatod.

Tianming fintorogva nézett a nőre.

– Igen, hát persze, hogy megérte. Végül is elhozta a Föld és az emberi faj pusztulását.

AA zavarodottan meredt a férfira. Az mély levegőt vett, és végre felfedte előtte a titkot, amit eddig elrejtett mindenki elől.

– Hát nem érted, AA? Csak azért tudtam elnyerni a trisolarisiak bizalmát, és „beépülni” a civilizációjukba, mert megadtam magam. A cseppek támadása, amely véget vetett az elrettentés korának, nagyrészt az én művem volt.

*

Ha egyetlen emberre kéne rámutatni, aki az emberiség bölcsőjének pusztulásáért felelős, a leghelyesebb választás nem Cheng Xin, Yun Tianming, vagy bárki más lenne, még ha döntéseik meg is változtatták milliárdok életét. Thomas Wade-et kéne választani, aki annak szentelte életét, hogy erőszakos eszközökkel mentse meg az emberi fajt. Több mint hatszáz évvel korábban ő mondta ki azokat a végzetes szavakat, amelyek végül eldöntötték két faj sorsát: „Csak egy agyat küldünk.”

E zseniális gondolat átsegítette a Lépcső-programot annak legsötétebb óráján, és a trisolarisiak kezébe adott egy értékes emberi agypéldányt. Hiába tudták a sophonok nagy részletességgel letapogatni bárkinek az agyát, e passzív megfigyelés elégtelen volt ahhoz, hogy mélységében értsék meg az emberi gondolkodás mechanizmusát. Ráadásul azután, hogy Bill Hines Falképző elkezdett a mentális pecsétekkel kísérletezni, az emberiség vezetőit egyre jobban aggasztották a neurológiai kutatások veszélyei. Megtiltották a kutatóknak, hogy pontosan megállapítsák, miképp hozzák létre a neuronok közötti bioelektromos jelek a gondolatokat, nehogy így lehetőséget adjanak a trisolarisiaknak arra, hogy részletes neuro-elektromos megfigyelések révén megtanulják kiolvasni ezeket az emberek fejéből.

Így hát két évszázaddal az első kapcsolatfelvétel után az emberi gondolkodás még mindig feltörhetetlen feketedoboz maradt a trisolarisiak számára. Az idegeneknek kétségbeejtő szükségük volt rá, hogy élő emberen kísérletezhessenek. Lelkesedésüket nem kizárólag a tudományos kíváncsiság táplálta; sokkal inkább az, hogy feltétlen szükségük volt a stratégiai megtévesztés gyakorlati eszközeire.

A krízis egész kora idején a trisolarisiak nem látták okát, hogy stratégiai szinten megtévesszék az emberiséget – épp úgy, ahogy az embereknek sem volt szükségük arra, hogy hazudjanak a kellemetlen bogaraknak: elég ahhoz a rovarirtó is. Ez azonban nem jelentette azt, hogy az idegenek ne ismerték volna fel a megtévesztés értékét egyéb célpontokkal szemben. Amióta csak felfedezték a kozmosz sötéterdő-természetét, a trisolarisiak állandó rettegésben éltek az univerzum többi részétől. Tudták, hogy a galaxisban számtalan vadász rejtőzködik, akik várhatóan a Föld és a Trisolaris közötti korábbi kommunikációt is észlelni fogják, ezzel pedig veszélyt jelentenek az ő saját túlélésükre. A stratégiai megtévesztés fontos védelmi fegyver volt, amelyet fontolóra kellett venniük; de ahhoz, hogy be is vessék, először meg kellett érteniük az egyetlen olyan fajt, amelyről tudták, hogy használni is képes – az embereket.

Így hát nem sokkal azután, hogy Evans felfedte nekik az emberi gondolkodás e különös sajátosságát, a trisolarisi elit soraiból kiemelkedtek egy új tudományág, a „megtévesztéselmélet” képviselői. Az idegenek kezdetben még azt remélték, hogy gyorsan elsajátítják ezt az emberi készséget, de hamar csalatkozniuk kellett. Elméleti szinten a megtévesztés alapelvei nem okoztak komoly nehézséget: egyszerűen ki kellett mondani egy szándékosan hamis állítást, amely akkor éri el a célját, ha a megtévesztés alanya elfogadja igaznak. Sajnos a trisolarisi tudósok rövidesen rájöttek, hogy fajukból biológiai szinten hiányzik a hazugság ösztöne, így nem tudták ezen egyszerű elveket átültetni a gyakorlatba. A dolog nagyon hasonlított arra, amikor az emberi tudósok részletesen leírták a négydimenziós tér matematikáját, de képzeletükben a legegyszerűbb négydimenziós alakzatot sem tudták felépíteni.

Mint minden értelmes lény, időnként a trisolarisiak is hibáztak, de mivel nyelvük a gondolatok elektromos mintázatainak közvetlen átsugárzásán alapult, nem állt módjukban hazugságot mondani úgy, hogy közben igazságnak tettessék. Ha egy fajtársuk hamisnak hitte saját állítását, ennek kognitív jelölői kifelé is azonnal megnyilvánultak. Igaz, bizonyos speciális esetekben – például a technológiai alapú, hosszú távú kommunikációban – lehetségesnek bizonyult hamis agytevékenységet szimulálni, de a trisolarisiak legmélyebb biológiai ösztönei, amelyeket a primitív életformákból kiinduló, hosszú evolúciós menetelés során megörököltek, megakadályozták, hogy ezzel éljenek.

Az idegenek azt remélték, hogy az emberi történelem tanulmányozása majd megtanítja őket a megtévesztés művészetének gyakorlására, a politika, a katonai stratégia, a kereskedelem és a játékelmélet magas szintű alkotásait is beleértve. De hamar rájöttek, hogy az emberek történelmét sem értik, ahogy az emberi szerzők témába vágó műveit sem képesek megfejteni – ami azt illeti, ezeket az emberek közül is csak kevesen fogják fel.

Ekkor fanyalodtak fikciós művekre, amelyek könnyebben érthetőnek tűntek. Egy időre a megtévesztésről szóló népszerű mesék lettek a trisolarisi tudósok és politikusok kötelező olvasmányai. A Monte Cristo grófja, a Sherlock Holmes kalandjai és A Három Királyság története is bestsellerré vált az idegenek körében. De nem tudták érdemben értékelni e könyveket. Amit az emberek szórakozásból, kikapcsolódásképpen olvastak, az a trisolarisiak számára homályos és érthetetlen iromány maradt. A legintelligensebb trisolarisi stratégák évekig tartó munkája is csak arra volt elég, hogy felfogják a Piroska és a farkas-hoz hasonló mesékben megjelenő legegyszerűbb átveréseket. Ezen technikák pedig természetesen használhatatlanok voltak a csillagközi hadviselés nagy léptékű stratégiájának megtervezéséhez.

Évtizedekig tartó, eredménytelen próbálkozást követően a trisolarisiak kénytelenek voltak lemondani ambiciózus tervükről, hogy alapjaiban változtassák meg saját természetüket; ehelyett arra összpontosítottak, hogy számítógépes szimulációk során hozzanak létre potenciálisan megtévesztő stratégiai helyzeteket. De számítógépeik sem voltak képesek másra, mint hogy leutánozzák és kiterjesszék alkotóik képességeit. Ahhoz, hogy a gépeket különleges képességekkel lássák el, meg kellett írniuk a szükséges programokat; ehhez viszont előbb mélységében is meg kellett érteniük a releváns alapelveket. Ha az emberi lények nem tudják bebizonyítani a Goldbach-sejtést, akkor aligha várható el, hogy az általuk tervezett számítógép majd kiszámolja helyettük. Hasonlóképpen, mivel a trisolarisiak nem értették a hazugságot, a számítógépeik sem tudtak vele mit kezdeni.

Végül a legjobb trisolarisi elmék több generációjának évekig tartó, koncentrált kutatása és ismételt kísérletei eredményeképp – olyan adatbázisok felhasználásával, amelyek az összes emberi könyvtár együttes kapacitásával értek fel – az idegenek legfejlettebb számítógépei eljutottak arra a szintre, amely felért egy átlagos, tizenkét éves embergyerek füllentési képességeivel, de ezt is csak akkor produkálták, ha emberek számára ismerős helyzetbe kerültek (hiszen a gépeket felkészítő szituációkat is mind ebből a környezetből merítették). Mondani sem kell, e képesség gyakorlati haszna korlátozott lenne a trisolarisi civilizáció és egy eddig felfedezetlen idegen létforma esetleges konfliktusa során. Ami azt illeti, a megtévesztési programot futtató gépek nagy része még értelmes beszélgetésre sem volt képes, vagyis megbukott volna egy elemi Turing-teszten.

Miután ennyi évig üldözték a szivárványt, a trisolarisi tudósok levonták a következtetést, hogy a stratégiai megtévesztés tudományának elsajátításához feltétlen szükségük lesz egy valódi emberpéldány tanulmányozására. De mielőtt még a flottájuk elért volna a Földig, és meghódította volna azt, az egyedüli elérhető példány Yun Tianming agya volt, amely eddigre már elhagyta a Naprendszert. Így hát a krízis korának végén a trisolarisi flotta egyik hajója csak azért hajtott végre pályamódosítást, hogy elfogja a szóban forgó agyat szállító űrszondát.

Az emberiség tévesen annak tulajdonította e hajó indulását, hogy a lehengerlő emberi túlerő láttán az idegenek békét próbálnak kötni velük, e tévedés pedig közvetett módon a földi űrflotta pusztulásához vezetett az ítéletnapi csatában. Ebben az értelemben a trisolarisiak akaratlan „stratégiai megtévesztése” igencsak sikeresnek bizonyult.

Az idegenek flottájának csak azután sikerült elfognia a szondát, hogy Luo Ji bevezette a stratégiai elrettentést. Addigra a Föld és a Trisolaris viszonya ingatag erőegyensúlyba merevedett. Miután a sophonok sok évig tartó gátlóereje megszűnt, a Föld hirtelen ugrásszerű technológiai fejlődésen esett át, a Trisolaris előnye ugyanakkor napról napra fogyatkozott. Az idegenek első számú célpontja a stratégiai megtévesztés terén már nem valami ismeretlen faj volt, hanem maga az emberiség. És bár a Földön még élt néhány spirituális örököse az FTM-nek, azaz a Föld–Trisolaris Mozgalomnak, akik hajlandóak voltak a Trisolaris érdekében cselt szőni, a trisolarisiak nem akartak az emberek szeme láttára trükközni, és ezzel az univerzális sugárzást megkockáztatni. Így hát Yun Tianming szondázása és megfejtése minden eddiginél fontosabbá lépett elő.

Az idegeneknek mintegy tíz földi évükbe telt, hogy kielemezzék Tianming agyának alapszerkezetét. Ha figyelembe vesszük hatékonyságukat – amely messze túlmutatott az emberekén –, akkor eredményeik felértek egy évszázados emberi kutatással. Az elfogott agynak szimulált testet terveztek, hogy megtapasztalhassa a látást, hallást, tapintást, ízlelést és szaglást, majd annak tanulmányozásába fogtak, hogyan jönnek létre és hogyan továbbítódnak benne az érzékszervi benyomások.

Ezután az idegenek megpróbálták értelmezni a Tianming memóriájában rejlő információkat. Ennek érdekében a trisolarisiak stimulálni kezdték a férfi agyának beszédközpontját a kellő pillanatokban, hogy mondja el nekik, mi az, amit lát, hall, gondol és így tovább. Bár még mindig nem tudták közvetlenül olvasni a gondolatait, különböző stimulusokkal próbálkozva megtanulták, hogyan kell tetszés szerinti információt tölteni Tianming agyába, majd pedig a férfi elbeszélése révén figyelték a reakcióit.

Kezdetben nagyon óvatosak voltak kísérleti alanyukkal, a kísérletek pedig szelídek és visszafogottak maradtak. Mi több, gyakran tetszetős képeket és megnyugtató jeleneteket közvetítettek feléje. E kísérletek illuzórikus emlékeket hagytak maguk után a férfi elméjében, mintha álmokat látott volna az űr sötétjét átszelő, hosszú repülése során. De ahogy megismerték agyának minden részletét, próbálkozásaik egyre durvábbak és erőszakosabbak lettek. Nem egyszer az idegösszeomlás szélére kergették Tianminget, de már eleget tudtak róla ahhoz, hogy az utolsó pillanatban leálljanak, és vegyi anyagokkal lenyugtassák a férfit, hogy az magához térhessen.

Bár már viszonylagos pontossággal képesek voltak megfejteni a gondolatait, felfedezték, hogy mivel minden egyén neurális topológiája más és más, amit Tianmingről megtudtak, az csak nagyon alapvető szinten lesz alkalmazható más emberekre. Az általuk megismert, magas szintű gondolkodásért felelős idegi szerkezetek és mintázatok egyedül a férfira jellemzőek. A trisolarisiak álma, hogy minden emberi lény gondolatait kiolvassák, elérhetetlen maradt.

Így az érzékletek és emlékek egyéni jellege megőrizte az emberi gondolkodás feketedoboz-jellegét. Ha az idegenek hozzáfértek volna több ezer, vagy több millió kísérleti alanyhoz, akkor alighanem áttörhették volna ezt a korlátot is. De sajnos csak Yun Tianming állt a rendelkezésükre.

Mégis, hatalmas eredményeket értek el ezzel az egyetlen aggyal is.

Hét további földi év telt el Tianming agyának megfeszített vizsgálatával, mire a trisolarisiak megalkották a szerv első digitális modelljét. E modell kvantumszinten tartalmazta a férfi elméjének minden adatát, és szimulálni lehetett általa az alapvető gondolatokat is. Miután e digitális agyból kitörölték a „fölösleges” emberi érzéseket és a valahová tartozás képzetét, megtöltötték a saját adataikkal, abban reménykedve, hogy az így kapott gépezet képes lesz cseleket és terveket szőni a Trisolaris javára. A találmányt „felhő-számítógépnek” nevezték el, mivel felhők módjára takarta el az igazság fényét, és azért is, mert Yun neve kínaiul „felhőt” jelent.

Ez igen érdekes következménnyel járt. Ahogy a Trisolaris civilizációja egyre kommerszebbé vált, Tianming digitális szimulációját a fogyasztói társadalom is használni kezdte. Az idegenek ráépítették e felhő-számítógépeket a gondolkodást végző szervükre, és arra használták őket, hogy álcázzák valódi gondolataikat, ez által olyan képességekre tegyenek szert, amelyek a közönséges trisolarisiak számára lehetetlenek.

Például a faj párosodási időszakában egy hagyományos beszélgetés akár így is hangozhatna:

– Kedves első-nembéli egyed, ez a szerény második-nembéli egyed testünk egyesülésére vágyakozik – a felajánlkozó trisolarisi ekkor vágyat kifejező integető mozdulatokat végez a csápjaival. (Az emberekhez hasonlóan ez a faj is két nemre oszlott, bár nemeik teljesen más jellegűek, mint az embereké.)

– Menj innen, te ronda lény! Puszta látásod is arra késztet, hogy fekáliát bocsássak ki! – ezzel a másik trisolarisi rendkívüli undort jelző gondolathullámokat küld szét.

A második egyed ily őszintesége gyakran durva verekedéshez vezet, pedig e szerencsétlen helyzetet egyik fél sem kívánja. A felhő-számítógép feltalálása azonban lehetővé tette, hogy a nem érdeklődő trisolarisi kevésbé közvetlen választ adjon.