Borítószöveg

„Negyed évszázada ismerem Pippa Leet, mégsem fogom soha megtudni, ki is ő igazán.”

Pippa Lee mindent megkapott az élettől, amiről egy nő álmodhat. Tökéletesnek látszó világa egy költözés után mégis a szétesés jeleit mutatja. A reggeli kávé mellett, a kertvárosi fűnyírók zúgása közepette Pippa azon tűnődik, hogyan is kerülhetett egy nyugdíjas lakóparkba, és miért lett belőle alvajáró.

Keresi a választ, és sorra kibomlanak múltjának történetei: egy terhelt anyakapcsolat, féktelen fiatalság, sorsfordító találkozások, viszonyok és árulások, a házasság csalóka biztonsága. A jelen pedig egy következő újrakezdés bizonytalan ígéretét hordozza.

Rebecca Miller nagy sikerű regényében páratlan éleslátással tárja fel a modern élet kihívásait – és a benne rejlő összes lehetőséget.

A regényből világsztárok főszereplésével (Keanu Reeves, Robin Wright, Monica Bellucci, Julianne Moore) azonos című film készült, amelynek forgatókönyvírója és rendezője is maga a szerző volt.

Rebecca Miller (1962) amerikai író, filmrendező, a Menekülés az életbe, valamint a Jack és Rose balladája szerzője és rendezője. Regényei és novelláskötetei eddig 32 nyelven jelentek meg.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Rebecca Miller: The Private Lives of Pippa Lee

Farrar, Straus and Giroux, 18 West 18th Street, New York 10011 Canongate Books Ltd., 2008

Copyright © Rebecca Miller, 2008

All rights reserved

Az Új Palatinus Könyvesháznál 2009-ben megjelent kötet
átdolgozott kiadása

Hungarian translation © 2009, 2023 Lukács Laura

Magyar kiadás © 2023 Park Kiadó, Budapest

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Borítóterv © Féder Márta

Borítófotó © Arman Zhenikeyev/Getty Images

ISBN 978-963-355-980-2

Felelős kiadó Tönkő Vera

Felelős szerkesztő Szala Boglárka

A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér és Zsarnay Erzsébet

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

D.-nek

– És Barbara Browningnak

ELSŐ RÉSZ

Ráncfalva

Mi tagadás, Pippának tetszett a ház.

Mint megtudták, újabb építésű ház volt. Mosogatógép, mosó- és szárítógép, mikrohullámú sütő, villanysütő, minden új benne. Új padlószőnyeg. Szennyvízülepítő tartály. Tető. Igaz, az alagsorban egy helyen meg volt repedve a betonpadló, és a fürdőszobai csempék közt itt-ott sötétedett a fuga a penésztől. A hanyatlás jelei, gondolta Pippa, mint öreg szájban a fogcsonkokra ragasztott csillogó korona. Vajon hányan haltak már meg ebben a házban, tűnődött. Marigold Village, nyugdíjasközösség: innen már csak a mennyországba léphetsz tovább. Minden egy helyen: úszómedence, vendéglők, miniüzletközpont, benzinkút, egészséges élelmiszerek boltja, jógaórák, teniszpályák, ápolószemélyzet. Telefonon mindig elérhető pszichológus gyászolóknak, két házassági szaktanácsadó, egy szexuális terapeuta és egy gyógynövényszakértő. Könyvklub, fotóklub, kertbarátklub, hajómodell-építő klub. Nincs miért elmenni otthonról. Pippa és Herb húsz évvel korábban bukkantak rá Marigold Village-re; Connecticutból igyekeztek hazafelé, Long Islandre, a tengerparti házba, és Pippa épp csak betöltötte a harmincat, Herb pedig hatvan körül járt. Herb eltévesztette a letérőt a főútról, és hirtelen egy keskeny, kanyargós úton találták magukat, szürkésbarna, egyemeletes házak között. Április volt, délután öt óra; az alkonyfény aranyréteggel vonta be a tökéletesen ápolt, gyep fedte felületeket. A házak teljesen egyformának látszottak; a közös kocsibehajtók végében számozott postaládák sorakoztak szorosan egymás mellett. Némelyik szám ezres nagyságrendű volt. Herb bízott benne, hogy néhány bal kanyar, majd egy jobb kanyar után visszajutnak a főútra, de mintha minden befordulással beljebb szippantotta volna őket a lakópark.

– Mint a mesékben – mondta Pippa.

– A mesékben? – kérdezte Herb, hangjában ingerültséggel.

Pippa mindig mindenben költészetet lát. Ha eltévedsz egy lakóparkban, és Grimm-mesét akarsz csinálni belőle, bízd Pippára.

– Tudod, amikor a gyerekek bemennek az erdőbe – felelte Pippa –, és a dolgok hirtelen kimozdulnak a helyükből, megváltoznak a tájékozódási pontok, és a gyerekek eltévednek, aztán rendszerint felbukkan egy boszorkány.

A nap lebukott a fák mögé. Tompa lett a fény.

– Egy boszorkány legalább eligazítana – morogta Herb.

Nagy, erős markában játékszernek tetszett a volán.

– Ez a szökőkút – nézett hátra Pippa –, egyszer már elmentünk mellette.

Húszpercnyi hiábavaló kísérletezés után a Marigold lakópark benzinkútjánál kötöttek ki. Egy sötétkék egyenruhás, barátságos tizenéves igazította útba őket. Egyszerű volt: kétszer jobbra, majd balra kellett fordulni, és kész. Herb nem értette, hogy nem jött rá magától. Amikor néhány nappal később megtudták, hogy Marigold Village-ben nyugdíjasok laknak, jót nevettek. Ráncfalva, állítólag így hívták a környékbeliek.

– Olyan hosszan kóvályogtunk benne – mesélte Herb később a barátoknak –, hogy majdnem ott ért minket a nyugdíjazás.

Ez a történet keltette a leghangosabb derültséget, amikor Pippa a harmadik Marigold Village-i szombatjukon házavató bulit rendezett a legkedvesebb barátok részvételével. Sokan elfogadták a meghívást, mert kíváncsiak voltak, milyen lesz Pippa és Herb számára az átmenet az új életbe – és a lakóparkba.

Az ötvenes éveiben járó, szögletes, kopaszodó Sam Shapiro alighanem a legkiválóbb regényíró volt az országban. Herb olyan busás előleget adott neki az utolsó regényére, hogy a híre bekerült a lapokba. Sam most fölállt, Herbre és Pippára emelte a poharát; gyorsan, egymásra torlódva törtek föl belőle a szavak.

– Mindannyian tudjuk, hogy Herb Lee milyen undok fráter tud lenni, de többnyire igaza van. Mindennél jobban utálja az önsajnálatot, prózában és az életben egyaránt. Ez teszi őt nagyszerű könyvkiadóvá és belevaló, vagány emberré. Herb, el sem tudom hinni, hogy nyolcvanéves vagy. Ez persze azt jelenti, hogy én sem vagyok már harmincöt. De én mondom nektek! Szavak terén Herbnek csalhatatlanok az ösztönei. Nőkkel kapcsolatban már nem annyira. Biztos mindannyian tudjátok, miről beszélek.

Ideges kuncogás fodrozódott át a csoporton, egy férfiból kipukkadt a nevetés. Sam folytatta:

– Így aztán amikor bejelentette, hogy feleségül veszi Pippát, azt gondoltam: Na, jól nézünk ki már megint! Pippa olyan volt? mint a radioaktív lekvár. Édes, de halálos. Herb azonban fütyült a véleményemre, és szokása szerint ment az orra után, amely, tehetném hozzá, tekintélyes orr, nem afféle jelentéktelen kis nózi, amilyenből manapság annyit látni, és lám, a végén kiderült, hogy a nő, aki mellett lehorgonyzott, egészen rendkívüli. Negyed évszázada ismerem Pippa Leet, mégsem fogom soha megtudni, ki is ő igazán. Titok, rejtély, manapság csaknem kihalt fajta: olyan ember, akit nem a becsvágy, a kapzsiság vagy az otromba feltűnési viszketegség hajt, hanem az a kívánság, hogy teljes mértékben megtapasztalja és a körülötte élők számára megkönnyítse az életet. Pippa nemes. Pippának stílusa van.

Pippa enyhén összepréselte az ajkát, és homlokát ráncolva jelezte, hogy nem helyesli a kitérőt. Samnek nem őt, hanem Herböt kell dicsőítenie. A beszélő gyorsan rebbenő pillantása egy másodpercre megpihent rajta; Sam vette Pippa jelzését, elmosolyodott, majd folytatta:

– De Herb ráérzett Pippa valódi énjére, pedig ekkor még nem sok látszott belőle. Vagyis Herb mégis tud valamit! Olyan emberre iszom, aki pályája e késői szakaszában semmivel sem kevésbé kiszámíthatatlan, mint volt mindig is. Nem tudom eldönteni, Herb, minek tartsam a költözéseteket Gramercy Parkból Marigold Village-be. Csökkenő igényeknek, gyakorlatias lépésnek vagy éppen perverziónak? De mindaddig, amíg Pippánál kicsontozott báránycombot lehet enni, ha kell, én még a labdaszedőtök is leszek!

– Elég gyatra labdaszedő lennél – jelentette ki Herb ferde mosollyal, mint mindig, ha bemondott egy poént.

– Sose becsülj alá egy éhes zsidót! – kiáltotta Sam Shapiro.

– Én csak ámulok-bámulok – szólt közbe egy sértett, torokgyulladásos hang. Moira Dulles költőnő néhány éve Sam élettársa volt. A földön, Herb lábánál foglalt helyet, törökülésben. – Mármint azon, hogy mindent ott tudtál hagyni, Pippa. Bátor vagy, csak fogtad magad, és új életet kezdtél!

Pippa megilletődve nézte törékeny barátnőjét. Remélte, hogy Sam nem hallja ki Moira hangjából a könnyeket.

– Felszabadító érzés – felelte Pippa. – Jó, hogy többé nem kell nagy háztartást vinnem.

– Ne foszlasd szét az illúzióimat – mondta Sam. – Te vagy a testet öltött, igazi művészfeleség: nyájas, odaadó, szép, okos. Nagyszerű szakács. Manapság már nincsenek ilyenek. – Moira Dulles sötéten pillantott rá, de Sam nem vett róla tudomást. – Ráadásul Herb meg sem érdemel, hiszen Herb nem művész! Nahát, hogy erre még sosem gondoltam! Az egyetlen igazi művészfeleség, aki még megmaradt a modern világban, egy könyvkiadó felesége! – recsegve nevetett, majd szamárordításnak tetsző hang kíséretében megköszörülte a torkát.

– Amikor feleségül vettem – mondta Herb –, vadabb volt. De megszelídítettem.

– Ó, hallgass már, te! – mosolygott Pippa, és ahogy indult a konyhába, azon tűnődött, Herb nem veszi-e zokon Sam ugratását.

Ben (Pippa és Herb fia) felpillantott a tepsisúrolásból, és az ebédlőre nyíló tálalóablakon át kinézett a társaságra. Noha még nem fejezte be jogi tanulmányait, máris egy középkorú férfi rossz testtartásával és jól nevelt pesszimizmusával bírt. Kerek, tanáros szemüvegén keresztül fürkészőn méregette az anyját.

– Remélem, Herb nem szívja mellre – mondta Pippa, és meggyújtotta a kis flambírozópisztolyt, majd egymás után a tizenöt tálkába töltött crème brûlée felszínéhez érintette a lángot.

A tejsodó tetején bugyogni kezdett, majd melaszszínűre sötétedett a karamellizált cukorréteg.

– Nem szívja mellre, anya. Az ő egójának még soha semmi nem ártott.

– Hiszed te.

– Én inkább miattad aggódom.

– Drágám, nekem ez meg se kottyan!

– Az a te bajod, hogy túlságosan alkalmazkodó vagy. Rejtélyesen alkalmazkodó.

Pippa megveregette Ben karját. Ben mindig óvja őt a veszélyektől, ha kell, ha nem. A szobában Herb most kifejezetten Samhez beszélt; előrehajolt a székében. Milyen jóképű még mindig, gondolta Pippa. Nyolcvanéves, de nem kopaszodik, és megvannak a fogai. Vajon mikor fog belülről szétrobbanni a héj?

– Neked is ide kellene költöznöd – mondta éppen Herb Samnek. – Ha ugyan képes vagy megöregedni. Ajánlhatom. Én mindenemet pénzzé tettem. És apránként szétosztom az örököseim között. Különben évekig eltartana a hagyatéki eljárás, és az állam lenyúlná a vagyon felét.

– Azt hittem, imádsz adózni! – vetette közbe Don Sexton szövegkönyvíró.

Elnyújtott magánhangzói miatt olyan benyomást keltett, mintha a Philadelphiai történet filmkockáiról lépett volna elő.

– Igaz! – tette hozzá Don gyors észjárású felesége, Phyllis. – Mindig azt mondtad, szeretnéd, ha többet adóztatna a kormányzat.

– Nem pénzelem ezt a rohadt háborút – felelte Herb.

– Na tessék, a végén mindig belefutunk az etikai kérdésekbe – mondta Sam. – Én persze a perverziónak szurkoltam.

– Nem kell mindenből következtetéseket levonni – dörmögte Herb.

De tulajdonképpen élvezte, hogy ugratják. Pippa hirtelen úgy érezte, imádja Sam Shapirót. Sam igenis jól eltalálta a Herbbel szemben használandó tréfásan tiszteletlen hangnemet. Most, hogy aggok közé költözött a győzhetetlen hős, Pippa attól félt, kezdenek majd máshogy viselkedni vele az emberek. Abszurd viccként kezelni az egészet – ez a legjobb megoldás. Íme a nagy Herb Lee, az ország egyik utolsó független kiadójának tulajdonosa, igazi bajnok, igazi hős, aki férfiasan küzdött az „amerikai nagyregény” eszményéért, ezennel beismeri, hogy megöregedett. Minden jelenlévő valószerűtlennek érezte ezt. Herb törékenysége azonban tapinthatóbbá tette, hogy ők maguk is középkorúak. Nemsokára rajtuk a sor.

Pippa a legkevésbé sem számított rá, hogy Herb egyszer csak úgy dönt, nyugdíjaslakóparkba költözik, de feltalálta magát, meg tudott barátkozni a legújabb váratlan irányváltással. Herb biztos kezű, hidegvérű magatartása mélységesen impulzív alkatot takart; egész életében éles kanyarokkal, hirtelen elhatározásból vásárolt kéziratokat, lépett ki kiadóktól, sőt házasságokból is. Pippa tudta, hogy Herb mélységesen, már-már babonásan bízik az ösztöneiben; talán csak azokban bízik. Ha egyszer elmozdul valamerre a belső iránytűje, lépnie kell – ilyenkor tudni lehet, hogy hamarosan változás várható. Úgyhogy amikor Herb egy nap kezében a Marigold Nyugdíjaspark prospektusával jött haza, és nevetve újságolta: „Ez az a hely, ahol egyszer eltévedtünk!”, majd egész délután a fényes lapokat forgatva ült a dolgozószobájában, Pippa érezte, hogy valami készülődik. Herb végül gyakorlatias megoldásként adta el neki az ötletet:

– Öt, legfeljebb tíz évem van hátra. Mi szükségünk lehet még a tengerparti házra? A gyerekek elköltöztek. Manhattan kibírhatatlan. Csak szórjuk a pénzt, aminek később hasznát vehetnéd. Pénzzé tesszük mindenünket, Pippa, s mire elmegyek, a java már ott lesz a zsebedben. Utazhatsz, vagy vehetsz magadnak egy kis belvárosi lakást. Ha mindent eladunk, szabad leszel.

De Pippa leheletnyi félelmet érzett ki ebből a szinte kérkedő felbuzdulásból; az előző évben Herbnek két szívrohama volt, mindössze egy hét különbséggel. Utána fél éven át teljesen Pippára volt utalva. Egyedül nem tudott fölmenni a lépcsőn. Mostanában kicsit többet szunyókált, mint azelőtt, de egyébként visszanyerte élénk szellemét, némely tekintetben meg is erősödött a szinte tökéletes diéta és a megfelelő testmozgás jótékony hatására; mégis, azok a gyötrelmes napok, amikor hirtelen teljes súlyával szakadt rájuk az öregség, kitörölhetetlen nyomot hagytak mindkettőjükben. Pippa tudta, hogy Herb retteg, gondolni se bír arra, hogy a felesége egyszerre csak az ápolónője lesz. Marigold Village afféle megelőző csapás volt az aggkor ellen, amely haladéktalanul a probléma lényegét kívánta megragadni. Vagyis Herb vegytiszta formában hozta önmagát: az érzelgősségtől mentes realistát, aki nem hajlandó beadni a derekát az öregség férfiatlanító mellékhatásának.

Sam Shapiro, aki az elmúlt három évtized során Herb legjobb barátja lett, most már csak negyedórányira lakott tőlük, és ez a tény, Pippa jól tudta, egyszerre volt szerencsés és némileg kínos körülmény. Sam ugyanis, mielőtt Herb elindította volna a saját vállalkozását, éveken át követte őt, vele tartott kiadótól kiadóig. Olyannyira hűséges volt Herbhöz, hogy bizonyos körökben fel-felmerült a gyanú: a nagy Sam Shapiro talán nem is tud meglenni a szerkesztője nélkül. A győzelmi mámor, mely szinte áradt Samből, amikor tudomást szerzett a költözésről – mintha ezúttal Herb követné őt –, bosszantotta Herböt, jóllehet Sam tényleg csak ugratta. Herb minden emberi kapcsolatában mindig főszereplő volt, másoknak kellett ő, nem pedig fordítva. Ha összedőlne ez a piramis, alapjaiban rendülne meg Herb személyisége. Pippa szemmel tartotta Samet, figyelte, nem mutatkozik-e elmozdulás barátságuk egyensúlyában. Neki, Pippának is fontos volt, hogy Herb megőrizze az erős személyiség auráját. A két szívroham után hónapokig ápolta Herböt, amit zavarba ejtő tapasztalatként élt meg. Talán mélyebben szerette most a férjét, mint valaha, de a kapcsolatuk kezdett nyugtalanító torzulásokat szenvedni. Amikor megismerkedtek, Herb megmentette őt. S most, hogy Herb szorul az ő segítségére, valahogy mindketten szégyellték ezt.

Így hát eladták a szürke zsindelytetős Sag Harbor-i házat, az évtizedek alatt festményekkel, szőnyegekkel, dísztárgyakkal, fényképekkel megrakott, otthonos szobákat. A díjugratóérmekkel és rockzenekarok plakátjaival telezsúfolt gyerekszobákat, a tágas, nagy hálószobát a hatalmas ággyal, a tolóablakot, amelynél Pippa minden vasárnap újságot olvasott, vagy bámulta a madarakat odakint – mindezt egy esős keddi napon ripsz-ropsz megkaparintotta egy ingatlanfejlesztő meg a felesége. A Gramercy Park-i lakást végül egy gyermektelen szemész házaspár vette meg. Pippa meglepődve tapasztalta, hogy bár fájó szívvel válik meg kedves lakhelyeitől, sokkal felszabadultabbnak érzi magát. Lerázni vagyontárgyaikat, megszabadulni a sok fölösleges holmitól – évek óta benne munkált ez a kívánság, bár csak halkan, ahogy a lakás valamelyik zugában ottfelejtett mobiltelefon csörren meg néha. De a csörrenést elnyomták a mindennapi élet kisebb-nagyobb örömei vagy éppen dilemmái, mint várható egy boldog házasságban, jómódban élő nő, odaadó anya, nagyszerű háziasszony, vagyis egy olyan személy esetében, aki ismerősei egyöntetű véleménye szerint a legbájosabb, legkedvesebb, legszebb, legszerényebb és legmegnyugtatóbb hölgyek közé tartozik.

Pippa bevitte a crème brûlée-vel megrakott tálcát a nappaliba. Herbnek nem lenne szabad ilyen sok tojást és zsírt fogyasztania, de Pippa úgy vélte, nagy ritkán mégsem árthat meg neki, ha olyat eszik, amit szeret, és úgy, ahogyan az orvosilag ráparancsolt, szigorú diéta előtt tette. Pippa emellett imádott másoknak örömet szerezni, márpedig melyik szakács ne tudná, hogy a báránysült és a crème brûlée sokkal több elégedett sóhajra számíthat az asztalnál, mint a lepényhal és a gyümölcssaláta. Nézte a vendégeit, ahogy a ropogósra pirult cukorréteget betörve megmerítik kiskanalukat a kerek edénykékben, és szájukhoz emelik a sűrű, vaníliaillatú krémet.

Torta

Másnap délelőtt Pippa hanyatt fekve heverészett a nappaliban, mint egy odaliszk; türkizkék nyersselyem inget és farmert viselt. Kiugró arccsontja és mandulavágású, szürke szeme hangsúlyozta arcának macskásan lágy ívű vonalait. Rózsaaranyra festett hajával még középkorúan is madonnaszerű összhatást keltett – akár egy flamand festmény, legfeljebb kissé teltebb, érettebb változatban. Fejét egy marokkói párnán pihentetve, amelynek mértani mintázata a modern svéd stílusú kanapé szürkésbarna egyhangúságát kívánta ellensúlyozni – ez utóbbit a lakópark egyszerű vonalaihoz illőnek találta, ezért vásárolta meg –, elégedetten pillantott körbe a nappaliban. Nincs benne idegen elem. Mindent – vázát, tálat, festményt – megfontoltan mentett ki a káoszból, az évek alatt felhalmozott családi tárgyak közül, miközben többségüket tőle szokatlan szertelenséggel ajándékozta oda a gyerekeknek, vagy adományozta el jótékonysági céllal, amikor Marigold Village-be költöztek. Mindössze néhány fontos darabot tartott meg, mert elképzelhetőnek tartotta, hogy ezek egy nap még hiányozhatnak neki vagy a gyerekeknek. Minden egyes tárgy, amelyet kiválasztott arra, hogy túlélje a könyörtelen selejtezést, most – korábbi társaságától megfosztva, ebben az asszociációktól mentes, steril környezetben, a galambszürke falak között – mintha hangsúlyosabban hordozta volna a hozzá tartozó emlékeket: a vörösen ragyogó üveg hamutartót Herb meg ő Velencében, a nászútjukon vették; a féltve őrzött, pici lóherékkel díszített süteményestál Pippa anyjáé volt; a tengeri csigaházat régen elragadtatott arckifejezéssel emelték fülükhöz a gyerekek, hogy hallgassák benne a hullámok morajlását.

Furcsán érzem magam ebben a házban, gondolta Pippa, és lustán fél könyékre támaszkodva fölvette a dohányzóasztal üveglapjáról a vadonatúj látcsövet. A nyitott tolóajtó felé fordította, és az erős lencséken át tömör, smaragdzöld fűrengeteget látott – közepén mesterséges tavacska szikrázott opálkéken; Marigold Village tele volt ilyenekkel. A fókusszal játszva végül észrevett egy idegesen ugrándozó sárgarigót az egyik fűzfaágon. Fekete csuklyája és sáfránysárga mellénye volt, az utóbbi fehérbe ment át a hasán. Hajszálra úgy nézett ki, mint a fényes papírra nyomott baltimore-i sárgarigó A Keleti part madarai című könyvben, amelyet Pippa alig egy hete vett meg a Marigold-telepi könyvesboltban.

Aznap, amikor a könyvet vette, megakadt a szeme az üzlet faliújságján, jobban mondva az egyik hirdetményen: „A Marigold Olvasóklub minden csütörtök este hétkor találkozik. Szeretettel várunk új tagokat.” Ez fölkeltette az érdeklődését. Ki tudja, hátha így könnyebb lesz ismeretségeket kötni. A következő csütörtökön bekopogott a megjelölt ház ajtaján – aznap Herb egyik ingét vette föl bő vászonszoknyával. Úgy érezte, okosabb elrejteni még mindig feszes testét az öregasszonyok szeme elől. Tapintatból. Apró termetű hölgy nyitott ajtót; göndör, ősz fürtjei voltak, és tréningnadrágot viselt, mint azok, akik csaknem végérvényesen megöregedtek.

– Még egy fiatal! – kiáltott fel elég hangosan, félig hátrafordulva. – Bújjon be. Hú, de izgalmas! Tudja, mi, vén banyák szeretjük ám a friss vért!

Pippa bemutatkozott neki, majd bement a szobába, ahol hatvanas, hetvenes és nyolcvanas éveikben járó öregasszonyok ültek körben – mint a boszorkányok –, retiküljüket az oldalukhoz szorítva, és mindegyikük ölében Sam Shapiro utolsó regényének, a Bernbaum úr bemutatja címűnek egy papírkötésű példánya feküdt. Pippa kis híján hangosan fölnevetett. Megáll az ész.

– Lucy Childers vagyok – mondta az, aki ajtót nyitott. – És akik itt ülnek, lássuk csak… Emily Wasserman, Ethel Cohen, Jean Yelding, Cora O’Hara és… Nocsak, hol van Chloe?

Ebben a pillanatban jött ki a fürdőszobából a másik „fiatal”. Chloe meghatározhatatlan korú nő volt; feszes arcát félmosolyba dermesztette a több lépésben felvarrt bőr, mely alatt pingponglabdaként dudorodott ki az arccsont. Duzzadt felső ajka sokatmondón fittyedt kétoldalt lefelé – vörös bársonyfüggöny két szárnya, amit a száj sarkához erősítettek, gondolta Pippa. Orra hegye olyan keskeny volt, mintha két csintalan ujjbegy lapította volna össze egy agyagszobor orrát. Szeme a normálisnál kissé tágabbra nyílva nézett a világba (nem tudja leereszteni a szemhéját?, tűnődött Pippa). Nagyon egyenletes hangon beszélt, mint aki toporzékoló gyereket próbál megnyugtatni.

– Örvendek – nézett ki Chloe riadt szeme az elfuserált arcból; mint a rab, aki kőfal résén át próbál kikukucskálni.

Pippa válaszolt valami udvariasat, aztán a szánalom és az undor elegyével elfordította a fejét.

– Chloe ma jár nálunk utoljára – tájékoztatta Lucy Childers. – Nemrég meghalt a férje, és Chloe úgy döntött, visszaköltözik a városba.

– Részvétem – mondta Pippa.

– Köszönöm – suttogta Chloe.

Lucy Childers leült a kanapé szélére, kihúzta magát, összezárta fehér bőr papucscipőjét – kicsi lába volt –, és magasröptű gondolatait ismertetve megnyitotta a foglalkozást. Valahányszor valami lényegeset mondott, kicsi, merev kezével szabdalta a levegőt, aztán a kéz gyors oldalirányú mozdulatokat tett, mintha krumplihéjat söpörne le egy asztalról. Lucy csodálta a könyv szimmetriáját, a gondosan kimért ritmust, az információ lassú, de egyenletes adagolását – se nem sok, se nem kevés; Lucy „a jellem titokzatosságának ábrázolását” vélte fölfedezni ebben. Aztán Chloe felé fordult:

– Utálatos könyv, de tetszett – dünnyögte Chloe.

Pippa borzadt Chloétól, miközben vonzódott is hozzá. Igyekezett lerázni magáról ezt a vegyes érzést, amelynek egyáltalán nem örült.

A sárgarigó elrepült. Pippa kissé lejjebb irányította a távcsövet, s rátalált Herb piros Converse tornacipőjére. Vékony, barna lábszárát követve eljutott a has kis domborulatáig, majd még följebb a barázdált archoz, a koncentráció jeleként a fogsor elé zárt alsó állkapocshoz, Herb ugyanis egy tíz centi vastag kéziratot olvasott a nyugágyban. Dehogyis ment ő nyugdíjba. Annyi a különbség, hogy most otthonról vezeti a céget, vásárol kéziratokat, üti nyélbe az üzleteit.

Pippa agyában végtelenített felvételként ismétlődtek aznapi teendői, valahogy úgy, mint a tévében a szenzációs szalagcímek az éppen futó műsor alatt: ruhatisztító… vécépapír… növénytáp… sajt… Miután tízkor már kész volt a takarítással, és a vacsorát is kitalálta, átadta magát a henyélésnek – lassan fél órája nem csinált semmit, csak álmatagon heverészett. A mesterséges tavacska kerek csillogása, Herb lába, a ragyogó, zöld gyep… Bárcsak le tudná festeni. Különös vágy volt ez; szinte büszkén hangoztatta a sok alkotó ember között, hogy neki semmihez sincs különösebb tehetsége.

A csöngetésre fölriadt. Hátrafordult: az üvegajtó előtt Dot Nadeau várakozott. Dotnak festett szőke haja, cserzett arcbőre, búgó, érzéki hangja és New Jersey-i kiejtése volt. Az 1272-es szám alatt lakott, éppen szemközt, a tavacska másik oldalán. Dot és a férje, Johnny a hatvanas éveik végén jártak, és mint ilyenek, a fiatalabb lakók közé tartoztak. Pippa a maga ötven évével gyakorlatilag gyereknek számított.

– Ráérsz egy percre? – kérdezte Dot fojtott hangon; elgyötörtnek látszott.

– Hát persze. Van néhány elintéznivalóm, de ráér – felelte Pippa.

A konyhában ültek le. Pippa töltött Dotnak egy csésze kávét.

– Megvagytok?

– Mi igen, de… a fiam, Chris. Emlékszel, ugye? Meséltem róla.

– Aki Utah-ban lakik?

– Igen. De most el akar jönni onnan… talán éppen a keleti partra.

– De hát az klassz, akkor közelebb lesz hozzátok.

– Csakhogy nem jókedvében jön, hanem mert összeomlott az élete…! – Dot szemében könnyek csillogtak.

Pippa felpillantott, megállapította, hogy Herb továbbra is a nyugágyban ül, és papír zsebkendőt nyomott Dot kezébe.

– De hát mi baj van vele?

Pippa kicsit zavarban volt. Csak felületesen ismerte Dotot. Néhányszor együtt kávéztak, de a könnyed csevegésnél sosem mentek mélyebbre.

– Összeveszett a feleségével, és otthagyta; elveszítette a munkáját is, ami amúgy sem nevezhető rendes munkának, ugyanis egy férfimenhelyen dolgozott. Hogy tudta kirúgatni magát még onnan is? Most valószínűleg a kocsijában lakik. Szerencsére nincs gyerekük. Fogalmam sincs, mit tegyek.

– Felnőtt ember… mit tehetnél? Tehetsz bármit is egy felnőttel?

– Tudod, ő mindig kicsit ütődött volt…

Ezt vajon hogy érti Dot, tűnődött magában Pippa. Hogy Chrisnek nincs ki mind a négy kereke? Vagy iszik? Esetleg valami módon visszamaradt a fejlődésben?

– Bárhogy fáj, el kell fogadnunk a gyerekeinket olyannak, amilyenek. Én legalábbis így érzek a sajátjaim iránt.

A szelíd Ben és a zsarnok Grace iránt. Most és mindörökké. Nincs mit tenni. Ebben a pillanatban, mintegy végszóra lépett be Ben, csapott vállán viseltes vászonzakóval. Pippa mindig újra meglepődött, hogy mennyire nem kisfiú már.

– Szerbusz, drágám! – mondta. – Dot, ez a fiam, Ben.

– Aki ügyvéd! – Dot elismerő pillantással nézett föl Benre.

– Még nem – helyesbített Ben.

– A Columbiára jár, ugye? – érdeklődött Dot.

Pippába azonnal belenyilallt a bűntudat, amiért az ő fia jogot tanul, miközben Doté munkanélküli, és talán hajléktalan is.

– Igazad van – fordult Dot Pippához. – Tudtam, hogy tőled kell tanácsot kérnem. Megéreztem. Chris majd kisírja magát egyedül, nem szólok bele. Elvégre nem szaladhat hozzám, valahányszor szét akar esni az élete. Az neki sem lenne jó.

– Ha mégis komoly bajban van, majd szól…

– És akkor úgyis ott leszek neki, igen. – Dot megölelte Pippát, és távozott.

– Miben volt igazad? – kérdezte Ben, és beleharapott egy almába.

– Fogalmam sincs – felelte Pippa. – Ütődöttnek nevezte a fiát, mire én azt mondtam, néha nem árt olyannak elfogadni a dolgokat, amilyenek.

– Mindenesetre elégedetten távozott.

– Ütődött? – kérdezte Herb, akit Ben hangja csalt be a kertből. – Más szóval féleszű?

Pippa elővette a fiókból a vérnyomásmérőt, Herb karjára csatolta a tépőzáras karszalagot, és elkezdte pumpálni bele a levegőt. Ben mellette állt, hogy leolvassa az eredményt.

– Mióta dolgoztok ti ketten a Mount Sinai Kórháznak? – érdeklődött Herb.

– Ne mérgelődj – mondta Pippa. – Fölmegy a vérnyomásod.

– És ha felkötöm magam? – kérdezte Herb sötét mosollyal. – Akkor mi lesz?

– Ennél többet érdemel az őrangyalod, apa – mondta Ben tréfásan figyelmeztető hangnemben.

Herb maga elé húzta az asztalon heverő helyi lapot, és fintorogva átfutotta a címoldalt. Utálta, ha mások – akár a gyerekei – előtt mérik a vérnyomását. Pippa érzékelte Herb növekvő ingerültségét, mint valami dagályt. A fenébe, meg kellett volna várnia, míg Ben elmegy. Most már mindegy. Szőlővel és dióval kevert gabonapelyhet töltött egy tálkába, és hallgatta a gyors, állati ropogtatást, amelyet Ben fogai idéztek elő evés közben; Ben pontosan ugyanúgy ropogtatott, mint ötévesen. Pippa imádta hallgatni.

– Jut eszembe – mondta Ben. – Stephanie hazahozott egy cicát a sintértelepről.

– Még egyet! – nevetett Pippa.

Ben barátnője minden sánta állatot megsajnált. Jólelkű, komoly nő volt. Pippa biztosra vette, hogy szép családjuk lesz, hacsak valaki izgalmasabb el nem csavarja Ben fejét. Bár egyelőre úgy fest, hogy Bent hidegen hagyják az izgalmakkal kecsegtető ifjúkori kalandok.

– Irány a sóbánya – állt föl Ben.

– Még mindig azt a dolgozatot írod? – kérdezte Pippa.

Ben bólintott, s visszatolta lecsúszott szemüvegét.

– Ez lesz a dolgozat, amely kinyírja Ben Leet.

– Túl alapos vagy – vélte Pippa.

– Azt hiszem, kezdek kilyukadni valamire – válaszolta Ben.

– De hiszen ez remek – ragyogott föl Pippa arca.

Miközben kikísérte a fiát a kocsihoz, Ben átkarolta.

– Mami – mondta –, gyere be jövő héten a városba, ebédeljünk együtt. Vagy vacsorázzunk. Nálunk alhatsz.

– Szerdán Grace-szel ebédelünk.

– Ja, az más. De ha bármikor kedved van, hívj föl, jó?

– Hívlak, hát persze. Ne aggódj már annyit miattam!

– Csak szeretném, ha néha te is jól éreznéd magad – mondta Ben.

Pippa állt még egy darabig, és csöndben nézett Ben után. A teendők jegyzéke, amely Dot látogatása közben is lepergett a fejében néhányszor, most egészen kitöltötte a látóteret: sajt… ruhatisztító… növénytáp…

Kocsival hárompercnyire volt a miniüzletközpont. Pippa összeszedte az élelmiszerboltban a szükséges cikkeket, beadta a tisztítóba a ruhát, aztán visszaült a perzselő kocsiülésbe, és lassan hajtott kifelé a parkolóból. Borzadva gondolt arra, mi lenne, ha elütne egy rózsaszínbe vagy pisztáciazöldbe öltözött öreget, egyet a sok beroskadt arcú, napbarnított öreg közül, akinek térdéről-könyökéről hámlik az elaggott bőr.

*

Egy fűnyíró könyörtelen búgása hozta vissza Pippát a sötét öntudatlanságból az ébrenlétbe – erőteljes rántással, mint folyóban sodródó, magatehetetlen testet. Kinyitotta a szemét, tompán sajgott a halántéka. Vizet, kávét kell innia. Az ágyban felülve Herbre pillantott. Rendszerint igyekezett nem ránézni, amikor aludt. Behunyt szemével, lefittyedő ajkával Herb csak ősöreg, törékeny aggastyán volt ilyenkor. Pippa elfordult, felállt. Mire Herb kinyitja parancsoló tekintetű, jegesen kék szemét, ő ismét a maga ura lesz. Ó, mennyire szereti ezt az embert! Hányszor próbálta kigyógyítani magát belőle, főleg a fájdalmas tünetek miatt, de hiába. Már régen föladta. Ő az a nő, aki szereti Herb Leet. És mi minden ő még! – gondolta, miközben belebújt a pamutköntösbe, amelynek színe zsenge tavaszi leveleket idézett. Anya. Hála neki, két jól nevelt, jól teljesítő emberrel több él a világban. Ez nem semmi. Pippa hunyorgott a konyha vakító világosságában. Minden fehér volt. A műanyag lappal borított asztal, a konyhapult, a padlócsempe – mind elveszítette a széleit, belevérzett a fénymezőbe, térbelisége megszűnt. Az ablakkeretek árnyéka kék rácsot vetített a tárgyakra. Álomittas pillantásának még kábítóan absztrakt volt a hatás, de gyorsan összeszedte magát; ekkor azonban olyan zavarba ejtő látvány tárult a szeme elé, amelyet ép ésszel sehogy sem tudott megmagyarázni.

Az asztalon teljes káosz uralkodott – mintha egy felbőszült cseléd dobálta volna egymásra a piszkos tányérokat. Némelyiken csokoládétorta volt. Másokon semmi. Az egyik szelet csokoládétortára kenve Pippa észrevett valamit, ami a színe alapján mogyoróvaj is lehetett. Óvatosan megszagolta. Mogyoróvaj volt. Pedig határozottan emlékezett rá, hogy előző este nedves szivaccsal letörölte az asztalt. Makulátlan tisztaságot hagyott a konyhában. Gerincén hideg borzongással fordult hátra – szinte látta, ahogy a következő pillanatban egy tébolyodott szempár néz vissza rá a nappali ajtajából: szökött elmebeteg, piszkos tortakést lóbálva. De nem állt ott senki. Ezután a kertbe vezető konyhaajtóhoz lépett, és lenyomta a kilincset. Kulcsra volt zárva. Körbejárta a házat, ellenőrzött minden ajtót, ablakot. Mindent zárva talált. Nem járt idegen a házban. Csakis Herb lehetett. De tizenegykor együtt feküdtek le. Herb aludt el először. Pippa megpróbálta elképzelni, amint Herb éjfél után felkel, és beengedi a vendégeit csokoládétortára és mogyoróvajra. Ki van zárva. De akkor hogy került oda a torta? Pippa leszedte az asztalt, belesöpörte a maradékot a szemetesbe, a tányérokat betette a mosogatógépbe. Kávét főzött.

Az asztalnál ült, és kávét ivott, amikor Herb belépett, kinyitotta a bejárati ajtót, és a lábtörlőről bevette a helyi lapot.

– El sem tudom hinni – kezdte Pippa –, hogy vendégek jártak nálad, de nekem nem szóltál.

– Miről beszélsz? – kérdezte Herb, és föltette az olvasószemüvegét.

– Itt hagytad a tányérokat.

– Miféle tányérokat?

– Herb, hat tányért találtam ma reggel itt az asztalon, csokoládétortával rajtuk. Vagyis hat tányért, de kettőn nem volt torta. Az egyik szeletre viszont mogyoróvajat kentek.

Herb leült, és Pippára meredt.

– Te teljesen megbolondultál? – nevette el magát aztán.

– Először azt hittem, valaki itt járt, de minden ajtó kulcsra volt zárva.

Csönd lett, ahogy az elhangzottak tudatosultak Herbben.

– Kinek van még kulcsa?

– A karbantartóknak. És Miss Fanningnek.

– A takarítónőnek? De hisz ő New Milfordban lakik. Miért jött volna olyan messziről ide egy szelet csokoládétortáért? Lássuk, megvan-e minden.

Megvolt. Pippa felhívta Miss Fanninget, és úgy tett, mintha csak meg akarná erősíteni, hogy hétfőn várja. Aztán csak úgy mellékesen megkérdezte, mit csinált az este. Miss Fanning nem válaszolt azonnal.

– Tekézni voltam… – felelte kissé bizonytalanul.

Herb felhívta a lakópark irodáját, és panaszt tett. Megkérdezték, óhajtja-e, hogy kihívják a rendőrséget. Herb nem óhajtotta.

– Bűneset volt, de áldozat nélkül – mondta kissé kitágult orrcimpával.

A vonal másik végén udvarias nevetgéléssel nyugtázták a választ.

Pippa lakatost hívott, kicseréltette a zárat. Ezúttal senkinek sem adtak kulcsot. Eltelt egy hét. Pippának sokszor eszébe jutott a torta. Csakis Herb lehetett. Elfelejtette. Kezd megbomlani az elméje. Pippa most állandóan figyelte. Valahányszor Herb elhagyta a szemüvegét valahol a lakásban, vagy nem jutott eszébe egy név, Pippa gyanúja erősödött. Aztán a következő vasárnap, amikor reggel kiment a konyhába, répahasábokat talált egy tál vaníliás cukormázöntetbe döfködve. Egy serpenyőt, beleégett sonkadarabokkal. További piszkos tányérokat. Ezúttal felébresztette Herböt, és megmutatta neki. Egymásra néztek.

– Orvoshoz kéne fordulnod – mondta Pippa.

– Rendben van, ha alzheimeres vagyok, megölöm magam! – dühöngött Herb. – De előbb bizonyítékot akarok.

Azonnal elhajtott a miniüzletközpontba, és a műszaki boltban vásárolt egy kis térfigyelő kamerát. Egy szerelőt is vitt magával a boltból, hogy azonnal fölszereltesse a kamerát; a konyhában lesz, a fal és a plafon találkozásánál. A szerelő létrán állva dolgozott, arcáról szakadt a víz. Pippa bekapcsolta a klímát.

– Furcsállja? – kérdezte a szerelőt.

– Meglepődne, ha tudná, mit ki nem találnak itt az emberek a maguk szórakozására – felelte a szerelő.

– Ne mondja!

– De konyhában még nem láttam kamerát.

– Jaj, dehogy… Mi sem azért… – Pippa elhallgatott.

Higgye csak a szerelő, hogy a konyhaasztalon való dugást akarják lefilmezni, még mindig jobb, mint ha tudná, hogy Herb elbutulásának megörökítése a cél.

Egy óra múlva Pippa éppen a nappaliban tett-vett, és ahogy kinézett az ablakon a tavacska felé, élénksárga kisteherautót vett észre Nadeau-ék kocsibehajtóján. Utánfutó volt rákötve, ezt pedig narancssárga műanyag kasztni egészítette ki lakókocsivá. Az utóbbin ablakok is voltak koszlott, piros-kék pamutszövet függönyökkel, amelyek be voltak húzva. Pippa látta, hogy Dot hadonászva magyaráz valamit egy kartondobozt cipelő, sötét hajú fiatalembernek. Fölkapta madárnéző távcsövét a dohányzóasztalról, és a fiatalemberre irányította. A férfi pólót viselt, hátulján „Micsoda?” felirattal. Szóval mégis ideköltözik az ütődött fiú! Érdekes ez a dolog Dottal, gondolta Pippa. Egész természetesen tud vele beszélgetni. Olyankor szinte más embernek érzi magát. Dot ugyanis nem a megszokott közegében ismerte meg őt. Néhány hónapja, még a régi életében, éppolyan valószínűtlen lett volna barátságot kötnie Dottal, mint körberöpülnie a szobát. Az ő barátaik szerkesztők, írók, költők voltak. Pippa mégsem tudta egészen elengedni magát ebben a túlcivilizált baráti körben. Csak az ikrekkel, amikor kicsik voltak, csak mellettük érezte teljesen önazonosnak magát. Grace és Ben rendíthetetlenül bízott benne, és Mamának szólította. Tudták, ki ő, ezért Pippa is tudta. De a gyerekek már elmentek. Néha ugyan hazalátogatnak. Olykor az egész család fölkerekedik, elmennek valahová ebédelni. De a gyerekek már nem úgy néznek rá, mint régen. Ben még most is nagyon kedves hozzá. Ő sosem követelőzött, csak elvárásai voltak, és meg is kapott mindent, amit elvárt. Ilyennek született: figyelmesnek, de magabiztosnak. Amit Pippa Ben iránt érzett, egyszerű volt, áradó, könnyű. De Grace – ő igazán feladta a leckét. Pippa ostobának érezte magát a lánya társaságában, csetlett-botlott, és valami homályos bűntudat gyötörte, mintha cserben hagyta volna Grace-t azáltal, hogy ő maga olyan kevésre vitte. És volt még valami.

Grace követelőző kisgyerek volt, kismajomként csimpaszkodott az anyjába. Kisajátítva, versengve szerette Pippát. Jóllehet imádta az ikertestvérét, igyekezett kitúrni Bent az anyai ölelésből, hogy egyedül ő sütkérezzen a szeretetében. Negyedik születésnapja másnapján leült Pippa lábához, kinyitott egy könyvet, és hangosan felolvasott belőle egy oldalt. Pippa meg volt döbbenve; a gyerek korábban hallani sem akart olvasásról, és soha nem ejtett ki egyetlen betűt sem. A kis Grace ekkor fölnézett az anyjára, és összevont szemöldökkel azt kérdezte:

– Most már jobban szeretsz, mint Bent?

Pippa fölkapta, az ölébe vette, magához szorította a kislányt, miközben nyilalló fájdalommal – mint mérgezett hegyű tű a szegycsontjában – átjárta a bűntudat. Mert tudta, mire utazik Grace. Lánya szeretetének visszatérő eleme volt a heves féltékenység, amit Pippa zsarnokinak, emésztőnek, néha egyenesen taszítónak talált. Szerencsére a rossz pillanatok felhői hamar szertefoszlottak mindennapi életük egyébként napfényes tája fölött. Egyszer egy hajót néztek, amely lassan eltűnt az óceán peremén, és Grace megjegyezte:

– Enyém vagy, ameddig a szem ellát.

Noha Pippa nem ismerte föl (mert az összefüggés elméje egyik titkos rekeszében volt tárolva), lányának iránta való kizárólagos birtoklási vágya egy másik szerelemre, egy fojtogatón édes, telhetetlen szenvedélyre emlékeztette, amely fiatalkorában kis híján az életébe került.

Mindennek ellenére nincs miért búslakodni, hisz most, hogy már felnőtt, Grace igazi diadal! Kifinomult, bátor nő. Pippa néha rajtakapta magát, hogy a szeme sarkából titkon figyeli. És Grace nyughatatlanságában, kalandvágyában, tapasztalásra éhes nekibuzdulásában néha önmagát, rég eltűnt énjét fedezte föl. Mi történt? Hogyan változhatott meg ennyire? Eszébe jutott a reggel, amikor a tükörbe nézve három, görbe drótként meredező ősz hajszálat fedezett fel a fején. Illetlennek érezte, mint fürdőruha alól a combhajlatnál kikandikáló ágyékszőrzetet. Ma már ősz hajzat lapul a vörösesszőke festék alatt. Egy béketűrő, középkorú nőé. És Herb nyolcvanéves. Pippának nevetnie kellett, ha csak belegondolt. Egyre irreálisabb lett az élet. A múlt egyre áradóbban töltötte be őt, felhígítva a jelent, mint a borba öntött víz.

Herb ekkor lépett be. Pippa megfordult.

– Szükséged van valamire? – kérdezte.

Herb leült, megpaskolta maga mellett a párnát.

– Hogy vagy, édes pajtás?

– Jól.

– Szomorkodsz, hogy Ráncfalván kell élned?

– Ügyesebben kell kitöltenem a napjaimat – mondta Pippa. – De nem szomorkodom. Szerintem van benne valami romantikus, hogy újrakezdjük, ráadásul ilyen kevés holmival.

Herb bánatos mosollyal dőlt hátra. Sokat időzött az udvaron, lebarnult a napsütésben; arcán a bőr gyűrt sziklafalra emlékeztetett, szeme fénypontként világított benne.

– Mindig a derűs oldalt nézed – jegyezte meg.

– Miért ne tenném?

– Talán vissza kellene költöznünk a városba – mondta Herb rövid hallgatás után.

Pippa elnevette magát.

– Hiszen most adtuk el a lakásunkat!

– Veszünk másikat.

– Komolyan?

– Ugyan, dehogy. Csak nem könnyű elgondolni, hogy nincs tovább.

Pippa Herb térdére tette a kezét, és körülnézett a szobában. Mit készíthetne neki, töprengett. Talán egy pohár répalevet. Mostanában, ha egyedül maradtak, néha erőt vett rajta valamiféle kétségbeesés, mintha már mindent elmondtak volna egymásnak, amit lehet, és haszontalanná vált volna számukra a nyelv.

– Finom volt tegnap az a sajt – mondta Herb.

– Francia Gruyère, örültem, hogy rátaláltam.

– Imádom azt a sajtot.

A másik nő

Egy hét múlva Pippa arra ébredt, hogy zsibbad a karja, mert elfeküdte. Úgy érezte, az éjszaka folyamán beledöngölődött a teste a matracba, az arca a párnába. Bomló íz volt a szájában. Mereven felült, és különálló élőlényként, ám tehetetlenül fityegő karját rázogatva igyekezett visszaterelni a vért a zsibbadt végtagba.

A konyhai asztalon sárga földrész terült el sűrű, dermedt rántottából. Megdézsmált csokoládésdoboz tátongott a közepén. Az egyik szék szélén villa egyensúlyozott.

Pippa fölpillantott a kamerára. A készülék hideg üvegszemmel nézett vissza, a felvétel piros Rec lámpája baljóslatúan pislogott. Pippa elviselhetetlennek találta a gondolatot, hogy Herb viszontlássa magát a felvételen. Mindennap jóval korábban kelt, mint ő; el volt szánva rá, hogy szükség esetén eltünteti, letörli a szalagot. Herb sosem fogja megtudni. Pippa sietve föltakarította az ételmaradékot; könnybe lábadt a szeme, miközben levakart még egy makacsul odaszáradt sárga tojásfoltot is a körmével.

Elvonult a dolgozószobába, gondosan becsukta az ajtót, a videólejátszóba helyezte a kazettát. Vadul vert a szíve. Fölülnézetből és fekete-fehérben baljós tetthelynek tűnt a konyha – tucatszám látni manapság hasonló felvételeket, csak azok betörőket buktatnak le. Pippa előretekerte a szalagot. Semmi. Semmi. Aztán egy fehér ruhás alak sietett át a képen. Pippa visszatekerte a szalagot, és lenyomta a lejátszás gombot. Ismét üres volt a helyiség. Tompán döngő zaj hallatszott a készülékből. Aztán egy nő csoszogott be a konyhába. Pippa, de mégsem Pippa. A kísérteties idegen esetlen léptekkel, roskatagon, földre szegezett pillantással közeledett. Eltűnt a képmezőből, majd ismét megjelent a szélén, és nekiállt rántottát sütni egy serpenyőben. Aztán az asztal közepére öntötte a tojást, leült, és előregörnyedve falni kezdte a műanyag asztallapról, gépies mozdulatokkal villányi adagokat tömve a szájába. Pippa hitetlenkedve és undorral nézte saját magát. Volt valami embertelen a jelenetben.

Berontott a hálószobába. Herb álmából riadva, kábán ült föl az ágyban.

– Mi a…? – de Pippa már ott volt mellette, könnyáztatta arcát a mellébe temette.

– Én vagyok az! – zokogta. – Herb, én vagyok az!

– Nyugodj meg. Hogyhogy te vagy az?

– A csokoládétorta. Meg a tojás… láttam a videón, ó, ez rettenetes! – Herb magához ölelte, és simogatta a fejét. – Alvajáró vagyok – állapította meg Pippa.

– Nem emlékszem semmiféle tojásra.

– Ma reggel tojást találtam. Szét volt maszatolva az asztalon. Ráborította… ráborítottam a tojást az asztalra, és… Istenem, mindjárt megbolondulok.

– Gyerekkorodban nem voltál alvajáró?

– Csak egyszer-kétszer.

Tizennégy évesen, párnájával a hóna alatt a paplak emeleti előszobájában keringett; álmatlanságban szenvedő anyja aztán visszavezette az ágyához.

– Ezerszer jobb a te alvajárásod, mint ha én lennék szenilis – mondta Herb, majd az oldalára fordult, testével és felhúzott térdével körülfonta, mintegy fotelbe ültette az asszonyt.

Pippa a hátán érezte Herb melegét, lábfejét Herb lábszára közé dugva melengette.

– Igen, talán jobb.

– Manapság, kedvesem, minden bokorban akad egy alvajáró. Már a gyilkosokat sem mentik fel, ha azzal védekeznek, hogy álmukban gyilkoltak. Szóval ne hidd, hogy különleges eset vagy.

Pippa máris kicsit jobban érezte magát. Herb tudta, hogy kell bevilágítani a kusza gondolatok közé, és szertefoszlatni az árnyakat. Apjától örökölte a racionális érvelés képességét: a sötét humorú, különös férfi megvetette a vallásokat, elutasított minden túlzást, és utálta a musical műfaját. Senki nem tudott nála jobban fapofával viccelődni. Herb kétéves volt, amikor az anyja meghalt rákban; éveken át az apja volt számára az egyetlen szeretni képes, bár eléggé goromba mentsvár, az egyetlen oltalom. Mr. Lee jól jövedelmező műszaki üzletet vezetett Queensben, de a gazdasági válság alatt erősen visszaeső kereslet vákuumában ő is tönkrement. Az összeomlással együtt egyre borúsabb lett az öreg Lee kedélye. Jóllehet kezdetben csak ugratta a kelleténél intelligensebb fiát, a csipkelődésből idővel elhatalmasodó kötözködés lett, amely keserű, sőt durva elutasításban csúcsosodott ki, amikor meddő, mihaszna, sőt buzi értelmiséginek titulálta Herböt. Bár nagyon lenézte azokat a rászedett ostobákat, akik Istennél keresnek gyógyírt lelki sebeikre, Mr. Lee egyenesen megvetette azt az emberfajtát, amelyik különbnek hiszi magát másoknál, csak mert könyveket olvas. Herbnek eleinte fájt ez, de a szülői utálkozás képes volt könyörületesen megszabadítani őt a bűntudattól, amelyet azért érzett, mert felülmúlta az apját. Tizenkilenc évesen egy egyetemi ösztöndíjjal és azzal a szent elhatározással hagyta el az otthonát, hogy rajta soha többé nem fognak zsarnokoskodni. Nem volt senkije, de kész irodalmi ízléssel lépett ki a világba, s ezt éppen annak az embernek köszönhette, akit úgy megutált. Herb nem állhatta a szertelen szóképeket, és a legszárazabb prózát részesítette előnyben. Úgy ítélte meg a helyzetet, hogy Pippa elméjét is folyamatosan párátlanítania kell.

Pippa finom nyomást érzett a farokcsontjánál; az érzés megszűnt, majd visszatért, ezúttal kitartóbban, mintha egy kis állat döfködné hátulról az orrával. Megfordult, behunyta a szemét, és megcsókolta Herböt.

Ahogy ott feküdt mellette, sírástól még duzzadt szemmel, kopogás hallatszott. Föltérdelt az ágyon, és kissé félrehúzva a függönyt, kikukkantott az ablakon. Dot állt az ajtó előtt.

– Ez a nő nem ismeri a telefont? – kérdezte Herb.

Pippa háziköntösbe bújt, és kiment a konyhába.

– Szia! – duruzsolta Dot a küszöbről.

Ma egész más benyomást keltett. Pergamenszerű bőrét teljesen behálózták a napimádókra jellemző vékony ráncok, de Pippa most észrevette alattuk a határozott vonalú áll ívét is. És a csillogó barna szemet. Dot valamikor igazi bombázó lehetett.

– Csinos vagy – jegyezte meg Pippa.

– Na ne! Még csak most indulok a szépségszalonba. Sírtál? – kérdezte Dot.

– Csak allergiás vagyok – füllentette Pippa. – Bejössz?

Dot felpillantott a térfigyelő kamerára, aztán ismét Pippára nézett.

– Azért jöttem, mert szeretném, ha megismerkednél Chrisszel – mondta. – Gyere át hozzánk. Herböt nem akartam ezzel zavarni, de természetesen őt is szívesen látjuk.

– Chrisszel?

– A fiammal. Hozzánk költözik. Nem tiltja a házirend.

– Persze hogy nem.

– Az alapszabály szerint ötven alatti rokonok fél évig lakhatnak velünk. Meghívok néhány szomszédot. Nem akarom, hogy azt higgyék, titokban valami szabályelleneset csinálunk.

– Szívesen megismerkedem a fiaddal. Mikor menjek át?

– Mondjuk, négy körül. Iszunk valamit, és mindenki hazaér még időben, hogy vacsorát főzzön. Remélem, nem tartasz neveletlennek, amiért nem ebédre hívom a társaságot.

– Dehogy tartalak.

– Utálok nagy mennyiségben főzni. Mindig el is rontom.

Pippa becsukta az ajtót, és próbált nem gondolni Dotra. Tragédiát érzékelt, sérülést, sebet. Pippába túl sok empátia szorult. Olykor elviselhetetlennek érezte, hogy hirtelen belelát mások legtitkosabb életébe: mintha szobák nyílnának bennük, és a szobákon belül újabb szobák. Végeérhetetlen labirintus ellentmondó minőségekből, emlékekből, egymást tükröző vágyakból – akár egy Escher-rajz rejtvényszerűen csalóka világa. Mennyivel kellemesebb olyannak látni másokat, amilyennek mutatkozni szeretnének. Hiszen ő sem kívánt mást a maga számára, mint hogy fogadják el annak, aminek látszik.