HARLEY LAROUX

HER SOUL

FOR
REVENGE

A mű eredeti címe: Her Soul for Revenge by Harley Laroux

Copyright © 2021, Harley Laroux

Hungarian Translation © Moldova Juli, 2026

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2026

ISBN 9789635805655

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Figyelmeztetés!

A könyv bizonyos részletei provokatívak lehetnek vagy felzaklathatják az olvasót.

Az olvasók döntsenek saját belátásuk szerint.

Ez a könyv kábítószer-használatot, családtagok elvesztését/halálát, megrázó jeleneteket, szorongást, poszttraumásstressz-szindrómát (PTSD), öngyilkosságra és családon belüli erőszakra utaló említéseket, valamint „kemény” perverziókat/határjátékokat ábrázol.

Ezt a könyv nem kiskorúak számára készült. A könyvben ábrázolt tevékenységek veszélyesek, és a regénynek nem célja a szex, a BDSM vagy a fétisekkel kapcsolatos tevékenységek valósághű ábrázolása.

A könyvben szereplő perverziók/fétisek: késes játék, fegyveres játék, testmódosítás, beleértve a piercinget és a vágásokat, becsmérlő nyelvezet/megalázó játék, korbácsolás, vér, nyilvános játék, voyeurizmus, bondage, féktelen ösztönök kiélése.

Mindenkinek, aki már érezte elveszettnek magát a sötétben

1

Juniper

Nagypapa mindig azt mondta, hogy soha ne válaszoljak, ha az erdőből a nevemet hallom. Nem számít, ha az anyám, a bátyám vagy akár a legjobb barátom hangja. Ezt már kislány koromban a fejembe verte, amikor még az udvaron is alig tudtam járkálni, nemhogy elmenni az erdőig.

– Ha az erdő a neveden szólít, ne válaszolj. Fuss!

Soha nem magyarázta meg, miért. Nem is kellett. A szabály tinédzser koromig megmaradt bennem. Mindig, amikor lefelé tekertem a kanyargós úton a biciklimmel, a fák elsuhantak mellettem, hallgattam az ágak recsegését és a fenyőtűk susogását. Néha elképzeltem, hogy a nevemet mondják, és gyorsabban pedáloztam, a szívem vadul vert, amíg elértem az iskolát, és biztonságban voltam a területet övező vaskerítés mögött.

Apa azt állította, hogy ez mind baromság.

– Nincs ebben az erdőben semmi, amit ne tudnál megölni – mondta. – Ne felejtsd el, Juniper. Csak légy észnél. Ne kóborolj sötétedés után.

Bárki lehetett is az ember, ha Abelaumban élt, szilárd meggyőződése volt az erdőről. Arról, hogy mikor szabad kimenni, mikor szabad túrázni, mikor kell bezárni az ajtókat. Mindenki kicsit másképp mesélte, de az általános meggyőződés az volt, hogy az erdő nem biztonságos.

A fenyegetést, bármi volt is, soha nem fogalmazták meg szavakkal. Általános nyugtalanság övezte a fenyőket, olyasféle, amitől az emberek elkerültek bizonyos ösvényeket és utakat. Az idősebbek kis talizmánokat készítettek gallyakból, zsinegből és halcsontokból, és azokat a házukra vagy az udvaruk köré aggatták. Nagypapa a kerítésoszlopokon tartotta őket, a lovai legelője körül, pont a fák szélénél.

Végül mégis jött egy év, amikor az egyik kancája eltűnt. Utána éjszakára az istállóba terelte őket.

Tizenöt éves koromra rájöttem, hogy a babonás történetek csak a kisgyerekek ijesztgetésére jók. A lakókocsitelepünktől négy mérföldnyire volt az iskola, ha az úton mentem. De csak másfél mérföld volt, ha átvágtam az erdőn. Tizennégy éves koromban kezdtem el a rövidebb úton járni, és olyan gyorsan tekertem, ahogy csak tudtam a fák között.

Nem féltem az erdőtől. De úgy éreztem, nem helyes túl sokáig a fák alatt maradni, mintha attól, hogy hosszabb időt töltöttem ott, egyre idegesebbek lettek volna. Gyorsan áthajtottam, nem álltam meg. Nem volt értelme kockáztatni.

Még a rövidebb úton is általában késve értem be az iskolába, főleg akkor, ha anya egész éjjel veszekedett a pasijával, és a kiabálást nem tudtam kizárni annyira, hogy el tudjak aludni.

A reggelim egy energiaital volt, amit a hűtő hátuljából kaptam ki, és az osztályterem előtt ittam meg, miközben vártam, hogy megszólaljon az ebédszünetet jelző csengő.
Az első három órát teljesen kihagytam, és nem akartam félidőben besétálni Mr. Thorne órájára, hogy megint kioktasson a késésről.

Megszólalt a csengő, és én behúzódtam a vízadagolók melletti fülkébe, miközben a diákok tömege elárasztotta a folyosókat. Végül megláttam Victoria magas, barna, csapkodó lófarkát, és átrohantam a tömegen, hogy utolérjem.

– Csajszi, már megint elkéstél? – Victoria elkerekedett szemmel nézett rám. – Esküszöm, Mr. Thorne végül megint fel fogja hívni az anyukádat.

Vállat vontam.

– Mintha valaha felvenné a telefonját. Szerintem kikapcsolták. – Izgatottan megböktem Victoria karját. – Naaa? Megvan?

– Pszt. – Gyorsan körülnézett, majd a táskájába nyúlt, ahogy kimentünk az ebédlőbe. Nem emelte fel a kezét, ahogy feltartotta a műanyag zacskót, épp annyira, hogy lássam benne az apró, összehajtott alufóliát.

Mosolyogtam, ő pedig szélesen elvigyorodott, és kántálva ezt mondta:

– Hamarosan itt az ideje egy kis utazásnak Lucyval!

A kinti padok szinte teljesen megteltek. A nap sütött, néhány puha, fehér felhő lustán sodródott a tiszta, kék égen, októberhez képest szokatlanul szép idő volt. Kanyargós utat tettünk meg az asztalok között, miközben Victoria magában vitatkozott arról, hogy kimenjünk-e az iskolából jegeskávéért. De a barátnőm koffeindilemmája helyett a figyelmemet egy másik beszélgetés keltette fel.

– Egy egész bányajáratrendszer van itt, srácok. Amennyire tudjuk, pont a lábunk alatt. Senki sem tudja, milyen mélyre nyúlnak. – Ideges nevetés következett, és megláttam Victoria ikertestvérét, Jeremiah-t, amint két új átiratkozó diák hallgatta őt érdeklődve. – De ott ment tönkre minden – túl mélyre fúrtak a régi ezüstbányában. Elérték a föld alatti folyórendszert, és az egész bányát elöntötte a víz. A beomlásokban a munkások többsége csapdában rekedt.

– Atyaég! – mormolta az egyik lány. A szájához emelt falat félúton megállt, túlságosan elvonta a figyelmét az evéstől Jeremiah története. Ez jellemző volt Jeremiah-ra, mintha nem lenne elég nagy sztár a focicsapat miatt, még a helyi legendákkal is ijesztgetnie kellett az új lányokat.

– Szóval még mindig odalent vannak? – kérdezte a másik lány. – Úgy érted, nem sikerült kimenteni őket?

– Csak hárman jöttek ki élve – felelte komoran Jeremiah. – Két hetet éltek túl, a barátaik holttestét ették.

– Pfuj! – sikította mindkét lány, én pedig felkészültem, hogy alaposan megijesszem Jeremiah-t, ahogy mögé léptem. Ő előrehajolt, a hatás kedvéért halkabban beszélt, Victoria meg engem figyelve forgatta a szemét.

– De a bányászok valami másnak tulajdonították a túlélésüket – mormolta Jeremiah, és a hallgatósága ideges várakozással elcsendesedett. – A legenda szerint a bánya ásása közben felébredt valami ősi és hatalmas. Egyesek szerint egy szörnyeteg. De a bányászok azt mondták, hogy egy isten volt, egy isten, aki kegyelmet adott nekik, cserébe azért, hogy…

– Abbahagynád már ezeket az ijesztő, tábortűz melletti történeteket? – Megragadtam Jeremiah vállát, erre majdnem kiöntötte a kóláját, mire néhány elégedetlen pillantást kapott a hallgatóságtól. Victoria leült a szemközti padra, jellegzetes mosolyával a két lányra nézett, mire azok ketten gyorsan elszaladtak.

Senki sem mert baszakodni Victoriával – vagy Jeremiah-val, ami azt illeti. Az apjuk, Kent Hadleigh, az iskola támogatója volt, a nagylelkűségéért az épület egy egész szárnyát róla nevezték el, így Victoria és Jeremiah azt csináltak, amit csak akartak.

Nem tudtam, miért akarnak velem barátkozni, főleg, hogy a barátkozás nem volt éppen az erősségem. A legtöbben szívtelen ribancnak tartottak, vagy azért, mert valamikor felbosszantottak, vagy azért, mert beszéltek valakivel, aki felbosszantott. Ez, meg a bulizós hírem volt a két közös pont bennem és Victoriában.

De ő mindig fel tudott hajtani dílert, bármit akartam is beszerezni, és a családja kifejezetten gáláns volt pénzügyekben. Az anyukája tavaly elvitt ruhát vásárolni, amikor rájött, hogy még mindig a lyukas cipőmet hordom.

– A francba, muszáj elkúrni az esélyeimet? – nyögte Jeremiah. – Mind a kettő számát meg akartam szerezni!

– Ó, ne, Jeremiah talán lemarad egy kis punciról – mondta Victoria, hangjában gúnyos szomorúsággal, és elővette a tükrét, hogy újrakenje a szájfényét. – Micsoda tragédia. – Megállt, és a tekintete a vállam mögé kalandozott. – Jaj, istenem. Lúzer tizenkét óránál.

– Sziasztok, srácok!

Megfordultam. Everly Hadleigh állt mögöttem, hosszú, szőke haja finom sörényként omlott az arcába. Általában a művészgyerekekkel lógott, és egy hosszú, laza fekete köpenyt viselt, a szoknyáján fehér festékfoltok voltak. A háta mögött kulcsolta össze a kezét, és olyan halkan beszélt, hogy alig hallottam a kinti zsivajban.

Victoria lebiggyesztette az ajkát, és körülnézett.

– Hallottál valamit, Juniper? Vagy csak fúj a szél errefelé?

Nevettem, de nem éreztem jól magam tőle. Nem volt bajom Everlyvel. Pokolian furcsa volt, és túl szelíd ahhoz, hogy valaha is a barátom lehessen, de Victoria gyűlölte. Természetesen tudtam, miért. Mindenki tudta, miért.

– Kölcsön tudnál adni egy kis pénzt? – kérdezte Everly, a hangja még jobban elvékonyodott. – Meredith ma reggel elfelejtett ebédpénzt adni.

– Anyának sok dolga van, tudod? – mondta Victoria a táskájában turkálva. – Végül is ő leginkább a gyerekeivel törődik.

Összeszorítottam a szemem. Mrs. Hadleigh – Meredith – nem Everly anyja volt. Amikor egy olyan illusztris személyiség, mint Kent, viszonyt kezdett a titkárnőjével, a pletykák elkerülhetetlenül elterjedtek. Amikor ebből a viszonyból gyerek született, a helyzet csak rosszabb lett. Azt beszélték, hogy Everly anyja instabil, és ezért él a lány Kenttel és Meredithtel.

De az anyja még mindig a Történelmi Társaságnál dolgozott Kenttel. Sosem értettem, de nem volt szokásom mások furcsa családi felállását megítélni. Nem mintha az enyém jobb lett volna.

– Kérlek! – Everly a vállára engedte a haját, a ruháját babrálta. – Csak vennék valamit az automatából.

– Jaj, jó már – nyögte Victoria, és elővett a pénztárcájából egy ötdollárost. Odaadta, de épp amikor Everly el akarta venni, visszahúzta. Everly sóhajtott, a válla leroskadt.

– Megcsinálom a matekházidat – mondta. – Egy hétig.

Victoria elmosolyodott, a szívére tette a kezét, és végre odaadta a pénzt.

– Ó, Ev, milyen kedves tőled, hogy felajánlod! – A mosolya abban a pillanatban eltűnt, ahogy Everly elfordult. – Egyébként, Jerry, ma elviszem a kocsit.

Jeremiah dühösen nézett rá, miközben én titokban loptam némi sült krumplit a tányérjáról.

– Ööö, nem, Brendonnal megyünk a Hyper Bowlba.

– Akkor Brendon elvihet téged – vont vállat Victoria.

– Kizárt, te vitted el a kocsit legutóbb! Vigyen el anya!

– Jerry, elviszem a kocsit, vagy ott lesz a csomagtartóban a holttested, vagy nem, de kell nekem.

Bár a vita az ebédszünet hátralévő részében is folytatódott, délután megkaptuk a kocsit, és nem kellett érte meggyilkolnunk Jeremiah-t.

– Mit mondtál anyádnak, hova mész? – kérdezte Victoria, és lehalkította a zenét, épp annyira, hogy beszélni tudjunk. Rábíztam, hogy ő válassza ki a helyet, ahol ma este beveszünk egy LSD-t, ő észak felé hajtott az öböl mentén, ahol a fák sűrűn sorakoztak egymás mellett, míg a házak egyre ritkásabban. Úgy gondoltam, hogy egy szálloda vagy egy barátunk háza lenne a legjobb helyszín az első tripünkhöz, de Victoria ragaszkodott hozzá, hogy a szabadban „varázslatosabb” lesz.

– Anyám legalább holnapig másnapos lesz – mondtam. – Azt sem venné észre, ha egy hétre eltűnnék.

– Szerencsés vagy – duzzogott Victoria. – Az én anyám mindent aprólékosan ellenőriz. Azt mondtam neki, hogy Kimnél alszunk.

Victoria lehajtott az aszfaltról a BMW X5-tel, és egy keskeny, kátyús földúton haladt tovább. A talajt élénkzöld moha borította, páfrányok nőttek a fatuskók és hatalmas gyökerek körül. Megállt, letekerte az ablakokat, kinyitotta a tetőablakot, és leállította a motort. Csak az erdő hangjai maradtak: a fák között susogó szél, a madarak éneke, a fejünk felett nyögő ágak.

– Itt – mondta. – Ez tökéletes.

Nem tudtam pontosan, mikor ütött be az LSD. Az idő elvesztette az értelmét attól a pillanattól kezdve, hogy a nyelvemre tettem, egészen addig, amíg a körülöttem lévő színek bizarr keverékké nem kezdtek összefolyni. A Message to Bears You Are a Memory dala szólt a telefonomon, és esküszöm, hogy a dal örökké tartott. Órákig.

Kiszálltunk a kocsiból, és amikor kinyújtottam a karom az ég felé, biztos voltam benne, hogy megérinthetem a felhőket. Éreztem az ujjaim alatt a száraz kéreg minden apró recsegését, ahogy felmásztam egy kidőlt fára. A levegő olyan friss volt – friss, mint a túlságosan szénsavas üdítő –, és az érzés nevetésre késztetett. Aztán tovább nevettem, mert nem tudtam abbahagyni, és minden, amit láttam, csak még viccesebbnek tűnt.

– Érzed? – Victoria hangja olyan volt, mint egy lassítva lejátszott magnófelvétel, és ettől még jobban nevettem. Bólintottam és nevettem, nevettem és bólintottam, és ő is elnevette magát.

Az idő folyamatosan változott. Lépésekben, lélegzetvételekben tudtam mérni. Azokban a furcsa hullámokban, ahogy a mellkasomban emelkedtek, szorosan, mint egy szalag, de úgy eltöltöttek, mint a levegő egy madarat a szárnyai alatt.
Az LSD hullámokban hathatott, de azok a hullámok… percek voltak? Órák? Örökkévalóságok?

A nap már alacsonyan járt, a fűben feküdtem, és a halvány rózsaszín égbolton a fejem fölött kavargó fák kaleidoszkópját néztem. Minden hullámzott, szivárgott és változott.

Victoria arca jelent meg fölöttem. Furcsán nézett ki, de minden nagyon furcsának tűnt.

– Juniper, sétáljunk.

Megráztam a fejem. Reméltem, hogy ő is látja: a színeket, a kavargást, ahogy minden lélegzett. Leeresztette a kezét, és az a furcsa gondolatom támadt, hogy a keze és a feje egyáltalán nem kapcsolódik egymáshoz.

– Sétáljunk. Gyere! Mutatni akarok neked valamit.

Ott akartam feküdni a fűben, amíg el nem nyel, amíg olyan nem leszek, mint a lehullott fenyő, amelyet zuzmók és apró mohafoltok borítanak. De Victoria felhúzott, így megfogtam a kezét, és vele együtt vánszorogva elindultam, egyre mélyebbre az erdőbe.

A nap lement. A fény szürke volt, és felhők lepték be az eget. Megnéztem az órámat, időtlen idők óta először, de a számoknak nem volt semmi értelmük. Csak digitális jelek voltak a képernyőn, homályosak és furcsa módon háromdimenziósak, mintha az ujjaimmal végigsimíthatnám a széleiket. Sietve leengedtem a csuklóm, és abban a pillanatban már tudtam, hová vezet Victoria.

– Nem lenne szabad itt lennünk – mondtam, amikor a Szent Tádé-székesegyház régi tornyai felbukkantak előttünk, ott magasodtak a fák között. Józanul nem féltem volna ettől a helytől. A templomot övező legendák csak régi, kitalált történetek voltak, nem jelentettek többet. A festék már régen lekopott a külső falakról, így a fa sötét és a nedvességtől foltos lett. A régi deszkákon zuzmók és gombák nőttek. A homlokzatot díszítő három torony alatt egy hatalmas ólomüveg ablakon egy női alak állt a tengerparton, felemelt kezében egy tőrt tartott.

Ennek a helynek is volt története, mint minden másnak Abelaumban. A White Pine közelében volt, a mélyfejtő bányajáratnál, ahonnan a mentőknek sikerült a bányaomlás néhány túlélőjét visszahozniuk a felszínre. Azt mondták, hogy a három megmentett bányász itt állt meg, és annak az istenségnek szentelte a katedrálist, aki szerintük megkímélte az életüket a mély, sötét, elárasztott mélységben.

A Mélység Urának nevezték. Időnként még mindig hallani lehetett, ahogy az idősek erről morogtak. De a mi generációnknak ez csak egy hátborzongató történet volt. Mint a jeti, vagy mint Jersey ördöge.

A történelem és a mítosz összefonódott ebben a városban, elválaszthatatlanul egymástól.

A régi templomnak már rég halottnak kellett volna lennie, akár a kifakult csontok, de a levegő hullámzott körülötte, mintha nyáron egy autó tetejéről sugározna a forróság. Hirtelen megálltam, és elhúzódtam Victoria kezétől, ő tágra nyílt szemmel bámult rám.

– Miért nem? – kérdezte. – Már jártál ott, Juni, mindketten jártunk. – Megvonta a vállát. – Ugyanaz a régi templom.

– Nem… most nem – mondtam, és megpróbáltam kihúzni a kezemet a szorításából, de vagy gyengébb voltam, mint gondoltam, vagy ő szorított túl erősen. – Most ne, amikor be vagyunk cuccolva. Menjünk vissza. Vissza akarok menni a fák közé.

Victoria megrázta a fejét.

– Csak egy kicsit. Kérlek! Csak végig akarok menni rajta.

Valami megmagyarázhatatlanul rossznak tűnt. Füstszagot éreztem, mintha tábortűz égne. Ahogy a sötétség egyre sűrűbbé vált körülöttünk, és közelebb értünk a templomhoz, fényt láttam a koszos ablak mögött. A tücsköknek ciripelniük kellett volna, de az erdőben teljes volt a csend.

De Victoria a legjobb barátnőm volt.

A katedrális bejárati ajtaja nem volt lánccal lezárva, mint általában. Amikor Victoria és én korábban itt jártunk, hogy igyunk, cigizzünk vagy bármit tegyünk, amit a kis lázadó szívünk kívánt, a hátsó bejáraton keresztül kellett beosonnunk. De a lánc eltűnt, és már mielőtt Victoria kinyitotta az ajtókat, tudtam, hogy nem vagyunk egyedül.

Valaki volt bent. Valaki várt.

Életemben először hallottam suttogást a hátam mögül, az erdőből.

Hallottam, ahogy az erdő a nevemen szólít.

Bárcsak elfelejthetném azt, amire emlékszem.

Bárcsak véget érnének a rémálmok.

Bárcsak kitörölhetném azt az éjszakát.

Azon az éjjelen, amikor valami a nevemen szólított, rájöttem, miért kellett volna elmenekülnöm.

A templom teteje évekkel ezelőtt beomlott, hatalmas lyukat hagyva, amelyen keresztül a holdfény megvilágította a lenti romhalmot. De a padok még mindig a helyükön álltak, szép, rendezett sorokban, várva, hogy a gyülekezet tagjai elfoglalják őket.

Amikor Victoria kinyitotta az ajtókat, láttam, hogy a padsorok megteltek.

Két tucat szempár fordult felénk, nézték, ahogy beléptünk. Két tucat ismerős arc állt fel, ahogy bementünk. Zavartan néztem rájuk, elkerekedett szemmel, meggyőződve arról, hogy az LSD miatt látom ezeket. Mind fehér köntöst viseltek, és ahogy sorban elhaladtam mellettük, szarvaskoponyamaszkokat húztak a fejükre.

Ott volt Mr. Thorne és a történelem-tanárnőm, Ms. Malcolm is. Mike a benzinkútról. Az a furcsa öreg hölgy, Mrs. Kathy, aki az egyetem mellett lakott. Hatalmas máglyát raktak a templom közepére, és Victoria körbevezetett. Úgy éreztem magam, mintha egy bizarr vidámparki hullámvasúton ragadtam volna, és messziről, de lenyűgözve néztem a körülöttem zajló furcsaságokat.

Aztán megkerültük a tüzet, és a szószék elé álltunk.

Kent Hadleigh állt előttünk, fehér ruhában, a kezét összekulcsolta maga előtt. Meredith mellette és Jeremiah mellett állt.
A Kent melletti nő ismerős volt, de nem jutott eszembe a neve.

Amíg meg nem pillantottam Everlyt a szószék mögötti árnyékban.

A Kent mellett álló nő nem más volt, mint Heidi Laverne: Kent recepciósa, szeretője, Everly anyja.

A homlokomat ráncoltam. Victoria elengedte a kezem, és odament az anyja és Jeremiah mellé. Rám mosolygott, de az agyamban kavargó gondolatok eltorzították az arckifejezését, baljóslatúvá vált. Most már a szívverésemmel mértem az időt. Bú-tupp, bú-tupp. Minden lüktetés fájt a mellkasomban. Minden szívverés adrenalint próbált pumpálni a végtagjaimba. Az agyam egyik fele meg volt győződve arról, hogy ez az egész csak hallucináció. Ez nem a valóság. Ez csak egy újabb triphullám.

De az agyam másik fele biztos volt benne, hogy valami nagyon, nagyon nincs rendben.

El kell mennem. Most azonnal el kell mennem.

De amikor megfordultam, láttam, hogy a templom ajtaját bezárták, és a gyülekezet tagjai, maszkokban és fehér köntösökben, közelebb jöttek. Maszkos alakokból álló fal magasodott előttem, sötét szemgödrök bámultak rám hidegen.

Kint a gyülekező felhőkből az első mennydörgés hallatszott.

– Vártunk rád, Juniper – mondta Kent. Lassan felé fordultam. Victoria kapott egy fehér köpenyt, épp belebújt. Megráztam a fejem, amikor az arca eltűnt a maszk mögött, mint a többieké.

Mi a fasz ez? Mi a fene folyik itt? Csak hallucinálom az egészet?

Gyorsan hátrálni kezdtem, a földet borító törmelékben botladozva. De nem jutottam messzire. Kent bólintott, és hirtelen mindkét karomat megragadták, szorosan fogva tartottak a maszkos alakok, és visszatoltak a szószék felé. Nem tudtam, mi történik, de utáltam, ha idegenek hozzám érnek. Kapálóztam, megfeszítettem magam, a sarkamat a földbe vájtam. Miért bámul csak mindenki?

– Engedjetek el! – Rángatóztam, a maszkjaik a pszichedelikus fátyol mögött túl valóságosnak tűntek. Mintha meg sem hallottak volna. Kent elé kényszerítettek, és térdre nyomtak.

Abban a pillanatban, amikor a térdem a piszkos deszkákra ért, a valóság mintha arcon csapott volna. Ez valódi. Szent szar, ez mind valóság.

– Ne aggódj, kedvesem. Minden úgy van, ahogy lennie kell. – Kent hangja nyugodt volt, szinte megnyugtató. Rám mosolygott, és hideg ujjaival könnyedén megérintette az arcomat. Elrántottam a fejem, és rángattam a karokat, amelyek még mindig a helyemen tartottak.

– Mi a fasz ez? – kiáltottam remegő hangon. – Engedjenek el! Mondja meg nekik, hogy engedjenek el!

Kent megrázta a fejét, mintha egy gyerek lennék, aki nevetséges, észszerűtlen kéréssel próbálkozik.

– Isten hívott téged, kedvesem. Nagyon régóta vár rád.

Nevettem, de nem volt vicces. Semmi sem volt vicces. A szívem úgy dobogott, mintha egy ököl verné a bordáim belsejét, próbálva kiszabadulni a csontok börtönéből.

– Hagyják abba – mondtam. – Hagyják abba. Ez nem vicces. Ez kurvára nem vicces.

Kent megfordult, levett egy maszkot a háta mögötti szószékről, és a fejére tette. Újabb üres szemű koponyává változott, és a fekete ruhás nő rám nézett, alaposan megvizsgált.

– Mi a neved? – kérdezte.

– Juniper! Juniper Kynes! – lihegtem, küszködve. – És ismerlek titeket! Te Heidi Laverne vagy! Mindannyiótokat ismerlek! – kiáltottam nekik, remélve, hogy ez megrázza őket. Nem tudtam, mit csinálnak, de ismertem a nevüket, az arcukat. Elmondhattam volna valakinek. Megnevezhettem volna őket mint bűnösöket.

De miben bűnösök?

Heidi lassan bólintott.

– Őt keresi. A nevét mondja.

– Őt hívja. – Az egész gyülekezet egyszerre morajlott mögöttem.

A gondolataim száguldottak. Furcsa minták voltak a falakon, végtelenül ismétlődő geometriai alakzatok a padlólapokon, Heidi arcának pórusaiban és szeplőiben. Hátralépett, fekete ruhája redői közül előhúzott egy kést, és átadta Kentnek.

Olyan volt, mintha az agyam egy része kikapcsolt volna. Valami bennem, az a rész, amelyben még megmaradt a logika, látta, mi fog történni, és megnyomta a kapcsolót, kikapcsolva engem.

Leállította azt a részt, amelyik sikítani akart.

Leállította a kétségbeesett küzdelmemet, hogy ne pazaroljam az energiámat.

Mozdulatlanná és csendessé váltam, csak forró könnyek csorogtak az arcomon.

– Testvéreim! – Kent hangja visszhangzott a teremben, visszaverődött a gerendák közül. – Isten, aki régóta megáld minket irgalmával és türelmével, régóta várja ezt az éjszakát! Ma este elkezdjük teljesíteni őseink esküjét. Ma este új korszak kezdődik a földön. Ma este eljut az első áldozat a Mélység Urához.

– Ámen! – felelte a gyülekezet kórusban, és mély, undort keltő borzongás futott végig a testemen. Csak a kést tudtam bámulni, a pengéje visszatükrözte a tűz fényét, miközben Kent lassan forgatta a kezében, és letérdelt előttem.

– Mr. Hadleigh… – A hangom remegő suttogás volt csak. – Kérem!

– Ismered a történetet, Juniper? – kérdezte, a hangja olyan könnyed és vidám volt, mintha egy kisgyerekhez beszélne. – Régen három embert mentettek ki a bányák tragikus elárasztásából. Csak hármat. Csak ők élték túl több tucat közül.

– Hallottam a történetet. – Sírtam, és a pengét bámultam. A tudat, hogy valami szörnyűség fog történni, és én semmit sem tehetek a megakadályozására, és a félelem elzsibbasztotta a végtagjaimat. – A nagyapám mesélte nekem, mert az ő dédapja ott volt lent…

– És a dédapja túlélte – mondta Kent. Elegáns mozdulattal felvágta a pólómat.

A megaláztatás áradata öntött el, elviselhetetlenül forró volt a bőrömön, de émelyítően hideg a gyomromban. Megpróbáltam kiszabadulni a kezek közül, amelyek fogva tartottak, miközben letépték rólam a szétvágott pólót, és halkan könyörögtem:

– Kérem, kérem, ne, kérem…

– Az ősöd megmenekült. Isten irgalmát meg kell hálálni – mondta Kent határozott hangon.

És a bőrömbe vágott.

Az elmém elsötétült. Csak Kent Hadleigh hangja hatolt le a mélységbe, amelybe zuhantam.

– A lelkedet a Mélység Urának ígérted, kedvesem. Hat emberöltő telt el, és az esküt be kell tartani. Három életet megkíméltek, három lelket visszaadnak.

A gyülekezet visszhangozta:

– Három életet megkíméltek, három lelket visszaadnak.

Sikoltoztam, a hangom elcsuklott:

– Nem, nem, ez csak egy mese, ez mind csak mese, nem igaz! Ez nem igaz! Nincs istenség a bányákban. Ez nem igaz!

Miért csinálják ezt? Miért? A felnőtteknek nem lett volna szabad hinniük a mesékben, azokat csak azért mondogatták, hogy megijesszék a kisgyerekeket. A tinédzserek saját ijesztő változatokat meséltek, miközben olcsó sört ittak sötét helyeken. Ez nem volt valóság.

A vágások égtek, mintha a bőrömbe vágó kés tűzforró lenne. A vérem a mellkasomra kenődött, és a látványtól annyira elszédültem, hogy egyre mélyebbre és mélyebbre zuhantam abba a védelmező, sötét ürességbe.

A következő, amire igazán emlékszem, hogy az esőben vittek. Jéghideg volt a bőrömön, és lemosta a vércsíkokat a mellkasomon a vágásokról. Mit tettek velem? Mi a fenét tettek velem?

Meg akarnak ölni?

A sárba dobtak. Próbáltam mászni, próbáltam mozogni, de talán újra elkábítottak, mert az izmaim nem engedelmeskedtek. A kezem merev volt, karomként megfeszült, feszesen és fájdalmasan. A zuhogó esőn túl olyan hang hallatszott, mintha fa repedne szét. A fehér ruhák körülvettek, és én kinyújtottam a kezem feléjük, sáros ujjaimmal a ruhába kapaszkodva, reménykedve, segítségért könyörögve.

Nem jött segítség. Tizenöt éves voltam, és ők csendben figyeltek. Többtucatnyian.

Senki sem segített.

Senki sem törődött velem.

– Victoria! – kiáltottam a nevét az arctalan tömegbe. – Victoria, segíts!

De ő nem segített. Nem érdekelte. Ő hozott ide.

– Küldjétek az istenséghez!

A sárban vonszoltak, előttem ott magasodott egy sötét, nyitott bányakút fakerete. Kapaszkodtam a kezeikbe, minden maradék erőmmel küzdöttem ellenük.

Semmit sem tehettem.

Lelöktek a sötétbe.

2

Zane

Három évvel később

Vannak olyan helyek a földön, amelyek a gyökereikig el vannak átkozva. Amelyek fájdalmat zártak magukba, megkóstolták a vér ízét, és nem tudnak betelni vele. Ahol a sötétség növekszik, és még nappal is árnyék borítja őket.

Ezek a helyek nagyon is otthonosak, gondolom, ezért vonzzák a démonokat. Nem mintha a pokol valami nyomorult, kellemetlen hely lenne. Éppen ellenkezőleg, a pokol végtelenül lenyűgöző, még egy halhatatlannak is. Hatalmas, sokkal hatalmasabb, mint a föld. Sötétséget rejt, fájdalmat, és egyes helyeken leírhatatlan nyomorúságot és gyötrelmet. De a poklot olyanok lakják, akik évszázadok, évezredek óta léteznek. Háborúkat, felkeléseket, városok és kultúrák felvirágzását és pusztulását látta. Tele van varázslattal és emlékekkel.

Abelaum, akárcsak a pokol, varázslatra és az emlékekre épült. Gyönyörű volt, vonzotta a kíváncsi elméket, és csapdába ejtette őket, akár egy hálóját szövő pók. Néhányan örökre ott maradtak, mások gyorsan távoztak.

De Abelaumban volt valami, ami még a pokolban sem volt: Abelaumban volt egy istenség.

Az istenek és a démonok soha nem jöttek ki jól egymással. Visszavettük tőlük a poklot, és ők a földön kötöttek ki, gyengén és álomba merülve. De mindig, elkerülhetetlenül,
a kíváncsi kis emberek túl messzire mentek. A fürkésző emberi kezek ásni kezdtek, és a kíváncsi emberi elmék felébresztettek valamit.

Az emberek és az istenek sosem voltak jó kombináció együtt. Adj tudást az embernek, és azt hiszi, bölcs. Adj varázserőt, és azt hiszi, erős. Adj vallást, és azt hiszi, igaza van.

A démonok jobban tették, ha elkerülték az isteneket, annak ellenére, hogy Abelaum milyen izgalmakat rejtett. Mégis ott voltam Abelaumban, több év távollét után újra. Mindig visszajöttem, és továbbra is visszajövök, amíg Leon itt van.

Nekünk, démonoknak, fontosak a kapcsolataink. Amikor egyikünket megidézte és fogságba ejtette valami nyomorult emberi mágus, nem hagytuk egyszerűen magára. Leon és én évszázadokkal ezelőtt tettünk esküt egymásnak, és ez a kötelék soha nem szakadt meg. Soha nem is fog. Lehet, hogy már nem voltunk olyan szerelmesek, mint régen, de a több száz éven át tartó kapcsolatoknak hullámozniuk kellett, akár az árapálynak.

– Ez kurvára fáj – sziszegte Leon, éles fogait mutogatva, ahogy megtisztítottam a vállán az égési sebeket. Nem tudtam, ezúttal miért büntette meg a megidézője. Leon lobbanékony volt, és nem hibáztathattam érte. Mindig is szerencsétlen volt, és az, hogy megidézték, és fogságban tartotta az a nyomorult család – a Hadleigh-k –, csak a legújabb volt a szörnyű körülmények sorában.

– Nem kell megtisztítanod – morogta. – Nem számít.

– De számít. – Visszanyomtam a fejét, amikor megpróbálta felemelni, hogy felálljon. Még a szőke haja is megégett. A megidézője a brutalitást fegyverként használta, fájdalommal kényszerítette ki az engedelmességet. – Tudom, hogy meggyógyulsz, Leon, de nem tehetsz úgy, mintha ennek a fizikai testnek nem lenne szüksége gondoskodásra. Tisztán gyorsabban gyógyul.

– Kibaszott Kent! – morogta. – Esküszöm, megölöm. Esküszöm!

Kent Hadleigh – egy férfi, akinek az istenség tudást, mágiát és vallást adott. Veszélyes hármas, olyan embert hozott létre, aki érinthetetlennek hitte magát.

– Mi volt ezúttal? – Eldobtam a véres rongyot. Olyan gyakran jártam Abelaumba, hogy vettem itt egy házat, és ez nem csak akkor jött jól, ha Leonnak kellett egy hely, ahol lábadozhat. Az emberek sokkal inkább megbíznak benned, ha van házad, autód, megadod nekik a pénz és a nagyság illúzióját. Lélekvadászként a munkám része volt, hogy elnyerjem az emberek bizalmát.

– A lány – mondta Leon. – Ma engedték ki. Három év telt el, és Kent még mindig dühös, hogy elmenekült. Azt mondta, keressem meg… Bassza meg. Bassza meg a parancsait. Engem nem érdekel, ha elmenekül. Széttörheti Kent az összes csontomat, de attól még az a lány nem jön vissza. – Keserűen felnevetett.

A lány. Ismertem a történetet, Leon elmesélte nekem, hogyan vette rá Kent a lányát, hogy csalogassa őt az erdőbe, hogyan gyűltek össze Kent és követői a régi templomban, hogyan kínozták meg a lányt, mielőtt a bányába dobták.

Az első áldozatuk a gonosz istenüknek.

De a lány megszökött és elmenekült, és még Leon sem tudta elkapni.

Hogy a fenébe sikerülhetett egy tizenöt éves halandó lánynak elmenekülnie Leon elől? Ezt valószínűleg soha nem fogom megtudni. Hogy hogyan élte túl a menekülést az erdőben – vérezve, eltévedve és kábítószer hatása alatt –, teljességgel érthetetlen.

– Miért zárták be? – kérdeztem. – Utoljára azt hallottam, hogy a rendőrség teljes erővel dolgozik az ügyén.

– Megpróbálta megölni Victoria Hadleigh-t. – Leon hátradőlt a kanapén, és lehunyta aranyszínű szemét. – A zsaruk Kent tenyeréből ettek. Kibaszott emberek. Annyira könnyű megvesztegetni őket. – Sóhajtott. – Bezárták a lányt valami kórházba, azt mondták, téveszmék gyötrik. Nem hiszem, hogy túlságosan zavarta volna. Az elmúlt három évben biztonságban volt. De most… egyedül maradt. – Leon hangja egyre lágyabbá, gyengébbé vált, ahogy az álom elragadta. A démonok nem aludtak gyakran, de amikor mégis, akkor azért, mert rettenetes szükségük volt rá. – Az istenség megérezte a szagát. Folyamatosan vadászni fog rá. Pokoli, mi vár rá odakint – ásított. – Pihentetem a szemem kicsit. Csak egy percre. Csak egy percre…

És már mélyen aludt.

Az átkozott helyekről átkozott emberek jönnek. Lenyűgöztek azok az emberek, akiket megtörtek, de túlélték, azok, akik egyszerűen rosszul végződtek. Szerettem furcsaságokra vadászni, a nehéz múltú és még nehezebb sebekkel borított lelkekre. Ők küzdöttek a legkeményebben, és ez még édesebbé tette, amikor végül az enyémek lettek.

Ez a lány, aki megszökött Kent Hadleigh szektájából – ő biztosan furcsa. De ha nem öli meg, hogy kitaszították a társadalomból, akkor a rá vadászó szörnyek biztosan meg fogják. Éreztem a szagukat, ahogy a fák között leselkednek – az Ősbestiák. A lány körül lebegő mágia csalogatta őket, éhesen várják, hogy megízlelhessék.

Valószínűleg már az éjszakát sem éli túl.

Mivel Leon aludt, én sétára indultam. Túl sok energia volt a levegőben, és a bizsergés a tarkómban figyelmeztetett, hogy a dolgok változnak. A föld, a pokol és a számtalan más birodalom közötti határ keskenynek tűnt. Ez a határ nőtt és fogyott, mint a hold, és egyesek úgy gondolták, hogy végül teljesen eltűnik, és a valóságot káoszba taszítja.

Nem tudtam, hogy hiszek-e mindebben, de azt igen, hogy vannak más démonok is Abelaumban, olyanok, akik pár napja még nem voltak itt. Az ő szagukat követtem kíváncsian ezen az éjjelen.

Egy régi étteremhez vezetett a vízparton, villogó neonfelirat hirdette, hogy éjjel-nappal nyitva tartanak. A parkolóban rágyújtottam egy jointra, és próbáltam belesni az ablakon. Három démon ült bent, egymástól távol. Kettőt felismertem, lélekvadászok voltak, így arra tippeltem, hogy a harmadik is az. Tudták, hogy ott vagyok, és óvatos pillantásokat vetettek rám az ablakon keresztül, ahogy kortyolgatták a kávéjukat, és piszkálták a tányérjukon az ételt, amit nem is akartak megenni.

Mi a fenéért vannak itt?

Ahogy szívtam a jointot, a szél irányt váltott. A fű erős, fűszeres illata elszállt tőlem, helyette éles vas- és rothadásszag töltötte be a levegőt. A fák felé fordultam, és visszanéztem az árnyékokba. A sötétség mélyén egy üvöltés hasított az éjszakába, olyan nyomorult állati sikoly, ami szinte emberinek hangzott. Hosszút slukkoltam, és lassan kifújtam a füstöt. Először a démonok, most meg a bestiák… mind ide gyűlnek.

Bementem, a többi démon gyorsan lehajtotta a fejét. Elég régóta vagyok itt ahhoz, hogy nevem legyen, és elég lelket szereztem már, hogy olyan vadász hírében álljak, akivel nem lehet szarakodni. Ezek a démonok fiatalok voltak, és tapasztalatlanok. Talán alig várták, hogy megszerezzék az első lelküket, de vajon kinek a lelkét?

Odamentem a pulthoz, és megérintettem, hogy felhívjam magamra az ideges pincér figyelmét. A szeme tágra nyílt, az ujjai remegtek. Nem tudta, hogy az éttermében összegyűlt vendégek mind földöntúli lények, de ősi ösztönei tudták, és figyelmeztették a veszélyre.

– Kávét, tejszín nélkül – mondtam, és figyeltem, ahogy remeg a keze, miközben a kávéskannából egy bögrébe töltött. – Csendes este?

Vállat vont.

– Furcsa este. Valami nem stimmel vele. – Kinézett az ablakon, és odanyújtotta nekem a bögrét. – Hallotta azokat az üvöltéseket odakint? Általában nem járnak farkasok errefelé.

– Nem farkasok – mondtam. Hallottam, hogy valaki kint fut, messze, de egyre közeledik. Rossz ötlet éjszaka futni menni. – Ne menjen egyedül a kocsijához!

– Mi a fenét akar ezzel mondani? – kérdezte. Hirtelen még jobban elkerekedett a szeme, és a hátam mögé bámult. – Mi a fasz?

A futó léptek egyre közelebb és közelebb értek…

Az ajtó kinyílt, a kilincsen lógó csengők összevissza csengtek. Lassan megfordultam, érezve, ahogy a feszültség növekszik a levegőben. Ott állt bent egy lány, hosszú, kócos barna hajjal. Magas és nyúlánk volt, sáros csizmában, hátizsákkal. Minden ruháját sár borította – sár… és vér.

Megdermedt, a helyiséget pásztázta. Minden tekintet rá szegeződött, és három közülük éhesen nézte. Az illata mámorító volt, édes, és ott lebegett körülötte a varázslat. De a rajta lévő vér nem az övé volt. Azonnal felismertem a szagát.

A szörnyek vére. Harcolt az Ősbestiákkal.

– Hé! – kiáltotta élesen a pultos. – Hé, téged ismerlek! Juniper Kynes! Neked… neked bezárva kellene lenned! Megpróbáltad megölni azt a lányt!

Ő mély levegőt vett, és letörölte az arcáról a vércseppeket. Átvágott az éttermen, a mosdók felé tartott. A pultos valószínűleg nem hallotta, amit motyogott, de én igen.

– Először ő próbált megölni engem.

Bezárkózott a mosdóba. Az összes démon a helyiségben feszült volt, a vágyuk szinte tapintható. Halkan felnevetettem, és kortyoltam egyet a gőzölgő kávéból. Az ilyen fiatal lélekvadászok mindig kétségbeesetten keresték a könnyű prédát, alig várták, hogy üzletet kössenek valakivel, akit nem kellett meggyőzniük arról, hogy a mágia és a szörnyek valódiak.

Ez a lány már tudta. Látta a legrosszabbat. De ez nem tette könnyű prédává. Messze nem.

– Hívnom kellene a zsarukat – mondta a pultos, óvatosan a mosdó felé bámulva. Bent abbamaradt a vízcsobogás, és az ajtó újra kinyílt. Juniper kijött, tágra nyílt szemének tekintete bejárta a helyiséget. Úgy mozgott, mint egy ijedt állat, ami bármelyik pillanatban elszaladhat. Mint egy farkas… egy kis farkas, ami elvesztette a falkáját, egyedül maradt és üldözik.

Tényleg lenyűgöző volt.

Odajött a pulthoz, és rám nézett.

– Ennivalóra van szükségem.

A pultos megrázta a fejét.

– Nem. Nem, el kell menned. – Lassan nyúlt a telefon felé.

A lány előrántott egy pisztolyt, és a pultosra fogta. Másik kezével kihúzott egy kést a combjára rögzített hüvelyből, és a pengét felém irányította. Ártatlanul felemeltem a kezem.

– Ne csinálj semmi hülyeséget – sziszegte remegő hangon. – Csak adj egy kis kibaszott kaját. Nem érdekel, mit. Csak tegyél valamit egy zacskóba. Most.

A férfi bólintott, az arca fehér volt, mint a fal, ahogy eltűnt a konyhában. Juniper továbbra is rám szegezte a kést, ideges pillantásokat vetve felém és a mögöttem ülő démonokra. Természetesen nem tudhatta, mik vagyunk. Nyilvános helyen mindannyian emberi álcát viseltünk.

– Tudod, hogy hívni fogja a zsarukat, amíg bent van – mondtam. A hangomra megijedt, a légzése felgyorsult, miközben gyorsan rám, majd a konyhába vezető ajtóra pillantott.

– Kurva életbe. – Átmászott a pulton, benyúlt alá, és sietve összeszedett néhány zacskó édességet és pár kis csomag sós kekszet, és a táskájába tömte. Visszaugrott a pult fölött, éppen akkor, amikor kiáltás hallatszott a konyhából, és a lány kirohant az ajtón.

– A zsaruk úton vannak! – A férfi kikúszott a konyhából. Mögötte állt a szakács, egy hatalmas férfi, aki egy serpenyőt tartott a kezében, mintha baseballütő lenne. Az a vad lány tényleg megijesztette őket.

Ez tetszett.

Mivel a zsákmányuk lelépett, a démonok is mozgásba lendültek, mind az ajtó felé indultak. Sóhajtottam, és felhajtottam a maradék kávét. Nem érdekelt… vagy legalábbis… eddig nem érdekelt. De mivel olyan sok más vadász is a nyomában volt, és ott volt az a kétségbeesett, gonosz tekintete is, amikor a kést rám szegezte, nem tudtam nem érdeklődni.

Gyorsabban távoztam az étteremből, mint kellett volna.
A zavart pultosnak úgy tűnhetett, mintha egyszerűen eltűntem volna, hátrahagyva egy üres bögrét. A vadászok kint voltak a parkolóban, az út felé tartottak, egymás között nevetgéltek, és fogadásokat kötöttek, ki éri el elsőként a lányt. Leelőztem őket.

Hirtelen megálltak, emberi álcájuk azonnal lecsúszott róluk. Három aranyszínű szempár figyelte óvatosan a mozdulataimat kinyújtott karmokkal, és az a vadász, akit nem ismertem, megvillantotta a fogait. Elmosolyodtam.

– Ne morogj rám, édes, az udvariatlan – mondtam, mire a mellette álló erősen megbökte a bordáját. – Ennyi felhajtás egy kis halandó lány miatt, mi?

– Tudod, hogy kétségbeesetten vágyna az alkura. – szólalt meg Amiria. Tudtam, hogy ő friss lélekvadász, aki még nem kötötte meg az első alkuját. Éhes volt rá, láttam a szemében. – De mi voltunk itt előbb, Zane. Hadd szerezzen egyszer egy újonc is egy lelket.

Elfordítottam a fejem, és feléjük léptem. Egyetlen lépésemre mind hátrahőköltek. Nevetnem kellett az idegességükön.

– Nem hiszem, hogy ezt tenném. Rengeteg lélek van odakint, újoncok, higgyétek el. Keressetek valakit, aki önző, aki kapzsi, aki az élet gazdagságára vágyik, és nem törődik a túlvilággal. Az könnyű üzlet. De ez itt…

Hagytam, hogy a testem átalakuljon. Az ereim feketévé sötétedtek, mintha tintafoltok futnának a bőröm alatt, a fogaim élesebbé váltak. Energiát gyűjtöttem magam köré, besűrítettem, és a sötétségből leplet hoztam létre. Talán kicsinyes volt, de figyelmeztetésnek szántam. Hadd tudják meg, mekkora erőm van: elég ahhoz, hogy mindannyiukat elpusztítsam, itt és most, ha vitatkozni mernek velem.

– Ez az enyém.

Juniper jókora távolságot tett meg, mire a többi démont elhajtottam. Megláttam őt a kanyargós úton, a pisztoly még mindig a kezében volt. Az út közepén gyalogolt, a feje ide-oda mozgott. Az erdő egészen az aszfalt széléig húzódott, és sűrű szederbokrok kusza, tövises fala nőtt mindkét oldalon. A fák magasra tornyosultak, és ágaik alatt szörnyek leselkedtek az árnyékokban.

Hallottam, ahogy a fák között matatnak.

Ő is hallotta őket.

Megfordult, célzott. A félelem keserű illata vette körül, ahogy az adrenalin szétáradt benne. A rettegés éles szaga felgyorsította a szívverésemet. Tágra nyílt szemmel nézett a sötétségbe. A levegőben rothadás szaga terjengett, egyre erősebben, ahogy a fák alatt a bestia közelebb osont.

Abban a pillanatban elmenekült, amikor közelebb értem. Egy Ősbestia egyedül nem mert volna szembeszállni velem.

– A fejét kell eltalálnod. Ez az egyetlen esély, hogy megöld.

Összerezzent a hangom hallatán. Rám emelte a fegyverét, mindkét kezével szorította a kis pisztolyt, kinyújtott karja remegett.

– Ki a fene vagy?– kérdezte összehúzott szemmel. – Te… ott voltál az étteremben. Követtél engem.

– Elég sokan követnek téged, kis farkas, és mindannyian sokkal nagyobb kárt akarnak neked okozni, mint én. – A fákra néztem. Több szörny is közeledett felénk, árnyékuk száguldott a sötétben. Hosszú, csontos végtagjaik voltak és ocsmány, görnyedt testük. A mozgásuk pókéra emlékeztetett. – Be kell menned valahova. És ha éjszaka utazol, használj járművet.

Nem engedte le a fegyvert, de a félelem helyét a kíváncsiság vette át az arcán.

– Azok a valamik… tudod, mik azok?

– Ősbestiák – feleltem. Aranyszínű szemem barna szín mögé rejtettem, és behúztam a karmaimat. Legalább egyelőre úgy tűnhetett neki, mintha csak egy átlagos ember lennék. Nem lett volna értelme még jobban megijeszteni. – Ősi szörnyek, még abból az időből, amikor a világ fiatal volt. De a mágia felébresztheti őket az álmukból. A mágia… és az istenek.

Az arca rémültnek tűnt. Felhúzta a fegyvert.

– Te is közéjük tartozol, igaz? A Libirik közé?

Megráztam a fejem.

– Nem, nem tartozom Kent Hadleigh kis szektájához. Nem célom, hogy feláldozzalak egy régi istennek. Azzal csak elpazarolnám a lelked. – Végignéztem rajta, és megpillantottam a sebhelyeket a blúza kivágásában. Rituális jelek voltak, amelyeket a húsába véstek, amikor feláldozták. – És micsoda gyönyörű, sérült lélek ez.

A lány hátrálni kezdett.

– Akkor mi a fene vagy te? Mit akarsz?

– Jelenleg semmit. – Elfordítottam a tekintetemet, a lány egész teste megfeszült. Kinyújtottam a karmaimat, és kiélesítettem a fogam. Majdnem megbotlott, ahogy hátrált, alig tudta megtartani az egyensúlyát. – De egy nap, kis farkas, lehet, hogy mindent akarok majd.

Elsütötte a fegyvert.

A golyó a vállamat találta el. Csak apró csípésnek éreztem. Kíváncsian néztem a sebet, beledugtam az ujjamat, hogy kihalásszam a golyót. Rémülten figyelte, ahogy a véres fémdarabot a földre ejtettem.

– Jaj, jaj, flörtölsz velem. – Nevettem. – Csináld még egyszer, Juniper, és talán majd azt hiszem, hogy játszani akarsz.

– Mi a fasz vagy te? – Készen állt rá, hogy bármelyik pillanatban elrohanjon. Rázta a fejét, az agya képtelen volt feldolgozni, amit látott.

– Még találkozunk – mondtam. – Élj túl néhány évet, Juniper, küzdj az életedért. Szeretem a harcosokat. Ők jobb zsákmányok. Élj túl, és ha legközelebb találkozunk, talán lesz egy ajánlatom számodra.

– Nem érdekel az ajánlatod – mondta. – Tartsd magad távol tőlem!

Csettintettem a nyelvemmel.

– Most ezt mondod. De ahogy telnek az évek, és a veszély továbbra is fenyeget, esetleg meggondolod magad. Vagy talán nem. – Megvontam a vállam. – A döntés mindig a tiéd. De újra találkozunk. Most pedig menj be valahova. Távolodj el a fáktól. Várj reggelig az utazással. Juniper Kynes… – Egy pillanat alatt megszüntettem a köztünk lévő távolságot. Fölé magasodtam, kitágult szeme dacos volt, és rémült, ahogy felnézett, én éles fogakkal mosolyogtam. – Fuss.

Tényleg futott, végigszaladt az úton. Az Ősbestiák továbbra is követni fogják, de én visszatartom őket, legalább ma éjszaka. Akár adhatok is némi esélyt a kis farkasnak.

Több gonoszság volt benne, mint gondoltam. Annyi tűz egy ilyen sokat átélt emberben. Elég lelket vadásztam már le ahhoz, hogy válogathassak, így már a kedvem szerint választhatok.

Ő valóban lenyűgöző zsákmány lenne.

3

Juniper

Ha elég sokan mondják neked, hogy őrült vagy, elkezded megkérdőjelezni a saját elmédet. Darabonként szedegeted szét az emlékeidet, kibogozod őket, amíg összefüggéstelenek és foltosak nem lesznek, átrendeződnek, és minden másodpercet kétségbe vonsz. A történet, amit annyiszor elmeséltem – a mentőknek, a rendőrségnek, anyámnak, az öcsémnek újra és újra, egyre növekvő kétségbeeséssel –, átfonódott az elmémben, összekötve azt, aki akkor voltam… és azt, akivé váltam.

A legtöbb ember fantáziált már a veszélyről: hogyan menekülne, hogyan harcolna, hogyan lenne túl okos ahhoz, hogy bántsák. De ezek a fantáziák semmiségek ahhoz a pillanathoz képest, amikor tényleg megtörténik. Néha láthatod, ahogy a veszély úgy közeledik feléd, mint egy tehervonat, és csak állsz ott, nem bírsz mást tenni. Csak hagyod, hogy elgázoljon.

Néha nincs menekülés, nincs harc. Néha rossz dolgok történnek.

A szar dolgok megváltoztatnak. Nem tudsz többé ugyanúgy nézni a világra. Rájössz, hogy a jó modor, az erkölcs, a kultúra, a társadalom, a barátok és a család mind hamis. Elképzelések, amelyekbe kapaszkodunk, hogy elviselhetőbbé tegyük a létezést. Amikor ezt elragadják tőled – ezt a hamis, optimista baromságot –, az egyetlen, ami marad, a túlélés.

A túlélés zűrzavaros. A túlélésben nincs erkölcs és nincs szépség. A túlélés nem fekete-fehér, jó a rossz ellen. A túlélés vörös árnyalatokból áll – kiontott és elvesztett vér.

Az én túlélésem egy fegyver volt, az alkohol a táplálékom, a durva szex pedig a fájdalomcsillapítóm.

A lepukkant bár állt a legközelebb ahhoz, hogy klubnak lehessen nevezni, amit aznap este találtam. Neonfeliratok lógtak a csupasz fafalakon, régi rendszámtáblákat szegeztek a mennyezetre, és a biliárdasztalok elfoglalták a tér nagyját. Kilométereken át nem láttam várost az úton, de biztosan volt egy a közelben, mert a bár tele volt.

Késő volt, és a színpadon játszó Misfits tribute zenekar tagjai már szinte túlságosan részegek voltak ahhoz, hogy tovább énekeljenek. Kitűntem a tömegből, mivel úgy egy évtizeddel fiatalabb voltam, mint a legtöbben. De fegyver volt a csípőmnél, és biliárdban a nyomomba sem értek, így senki sem mert piszkálni. Csak úgy szerezhettem pénzt reggelre benzinre, ha megnyertem a fogadásokat, ezért kicsit piszkosan játszottam, hogy ez sikerüljön.

Hazudj, lopj, fuss. Éld túl. A túlélésnek nem számít az erkölcs.

Beállítottam a dákót, az ujjamra támasztottam. Valaki közel nyomult hozzám hátulról, éreztem a forró leheletét a tarkómon. Egy kérges kéz csúszott le a karomon, és vastag, piszkos ujjait a csuklómra fonta.

– Harmadik parti zsinórban, kislány – mondta. Az a fickó volt, akivel az elmúlt órában játszottam, Will. Nagydarab, egy farmon dolgozott, kopasz, nyírt szakállal. – Tudod, nem bírom, ha csalók veszik el a pénzemet.

Megpróbáltam felegyenesedni, de a fölém hajló teste nem engedte. Mélyet sóhajtottam, és azt mondtam:

– Nem csalok, Will. Csak nem bírsz veszíteni.

Felrántott, a farmerdzsekimbe markolt, arra kényszerített, hogy ránézzek, az asztalhoz szorított. A barátai kuncogtak, és ahogy a tekintetem a bárt pásztázta, láttam, hogy mindenki bámul, de senki sem áll fel.

Gondoltam. Itt nem kapok segítséget.

– Ne merj a fegyverhez nyúlni, te ribanc! – mondta, a lehelete alkoholtól és bagótól bűzlött, meglátta, hogy a kezem a pisztoly felé indul. – Ez simán és békésen is mehet, érted? Megtarthatod az összes pénzt, de ki kell érdemelned. A fenébe is, a barátaim és én is szívesen látnánk, ha egy kicsit dolgoznál rajtunk. – Még mindig a kabátomat szorította, az ajkamra nyomta az ujjait, és a számba tolta őket.

Idióta. Tényleg azt hitte, hogy nem harapom meg?

Felkiáltva rántotta vissza a kezét, én a padlóra köptem a vérét, és rávigyorogtam. De a keze, amit megharaptam, bosszúból visszatért, csupasz ökle keményen lecsapott az arccsontomra, és a földre zuhantam.

Tökéletes.

– Kibaszott ribanc! – morogta, és a kabátjába törölte a véres ujjait. – Megtanítalak rá, hogy ne merj megharapni…

Elővettem a fegyvert, célba vettem, és meghúztam a ravaszt.

A feje hátsó része szétrobbant, mint egy görögdinnye, és káosz tört ki körülöttünk.

A barátai rám támadtak, a vendégek az ajtó felé rohantak, a részeg zenekar tovább játszott, mintha nem is gyilkoltak volna meg valakit a szemük előtt. De Will csak az első volt, aki eldőlt. Egy biliárddákó suhant a fejem felé, én újra lőttem, a vállán találtam el a támadót, majd a második lövésem a szeme közé fúródott. Elkerültem egy másik ütést, a fickó heréibe térdeltem, és ahogy összerogyott előttem, a golyóm a koponyájába fúródott.

Nem számított, ki hal meg. Nem számított, mennyi vér folyik. Csak egy dolog járt a fejemben: túlélni, bármilyen elcseszett úton-módon.

Egy kocsmai verekedés általában másokat is balhéra ösztönzött. Káosz, törött üvegek, lövöldözés, sikoltozás és káromkodás vett körül. Tökéletes alkalom a gyors menekülésre. Átkutattam a lelőtt férfiak zsebeit, találtam még egy százdollárost és egy húszast, zsebre vágtam mindkettőt, majd a falhoz simulva elindultam az ajtó felé.

Már majdnem elértem a kijáratot, amikor hátulról erősen meglöktek – olyan erősen, hogy kiszakadt a levegő a tüdőmből, és a földre zuhantam. Megpróbáltam elmászni, de egy kéz megragadta a bokámat, és visszahúzott.

– Azt hiszed, ilyen könnyen megúszod, te kibaszott…

A hang őrült sikolyba fulladt, a bokámat szorító kéz hirtelen elengedett… és levágva a fejem mellé zuhant, vérrel áztatva el a foltos padlót.

Mi… mi a fasz?

Megfordultam. A férfi, aki hátulról jött nekem, a karját szorította, és a keze helyén maradt csonkra meredve sikoltozott, de a sikolyai gurgulázva elhaltak. Elvágták a torkát, a vér a fehér ingére csöpögött. Elkerekedett szemmel bámultam, ahogy a földre zuhant, és a tettes egy kicsit megtolta a lábával.

– Hát, némi kis felhajtás – mondta. Magas volt, széles vállú, a kabátja elejét mélyvörös foltok borították, a kapucniját felhúzta. Mézbarna szeme furcsán ragyogva szegeződött rám a kapucni alól. Dupla piercing volt az alsó ajkában, az ezüst gyűrűk csillogtak a fényben, a szemöldökében egy golyós piercing volt. A nyakát, és feltételezem, a többi testrészét is, tetoválások borították. Szórakozottan megvakarta véres ujjaival az arcát, majd kezet nyújtott, hogy felsegítsen. – Jól vagy?

Ismerős volt ez a szempár. Valami régi emlék derengett, homályos és szinte már elfeledett. Találkoztam már vele korábban?

Nem számított. Felugrottam, nem fogtam meg a kezét, és kirontottam az ajtón. Nem volt időm szóváltásra egy pokolian dögös gyilkossal. Kösz, nem. Ideje volt elhúzni.

Kint szállt a por, a kocsma vendégei sebesen indultak el a földes parkolóból, furgonjaik száguldottak a hosszú, sötét úton. A dzsipemhez rohantam, kinyitottam az ajtót, beindítottam a motort, és gázt adtam. A pisztolyomat az ülésre tettem, és ahogy rükvercbe kapcsoltam, hátranéztem az ajtóra… és láttam, hogy a bár tulajdonosa dühödten kifelé tart, kezében egy puskával.

Bassza meg. Bassza meg.

Tövig nyomtam a gázt, a dzsip hatalmas kerekei nekiindultak a földúton, kicsúsztam az aszfaltig. A kocsma a semmi közepén volt, de ez azt jelentette, hogy hosszú, egyenes út húzódott előttem, ahol olyan gyorsan hajthattam az öreglánnyal, amennyire csak bírta.

A fák egyre közelebb kerültek, ahogy vezettem tovább, a ciprusok és a fenyők ágai alatt eltűnt az út. A kabócák éneke betöltötte az éjszakát, a régi úton nem voltak utcai lámpák, csak a fényszóróim sárga fénye világított. Egy mérfölddel távolodtam el a kocsmától, aztán hárommal, majd öttel. Csak ekkor nyugodott meg a szívem vad dübörgése.

Az egyetlen rádióállomás, ami bejött, mississippi bluest játszott, hagytam, hogy halkan szóljon, lehúzott ablakokkal hajtottam, a hideg levegő simogatta az arcomat. Azt terveztem, hogy egész éjjel vezetek, megpróbálok másnap délelőttig kitartani, mielőtt megállok. Vannak, akik mozgással tompítják a stresszt, én viszont a kimerültséget kerestem. Ha teljesen és tökéletesen kimerítettem magam, az agyam túl fáradt volt ahhoz, hogy álmodjak.

Túl fáradt a rémálmokhoz.

Valami a Jeep oldalának csapódott, bevertem a fejem az ajtóba, és letértem az útról. A fékre tapostam, és sikerült megállítanom a járművet, mielőtt egy fának ütköztem volna. Annyira beütöttem a fejem, hogy vérzett, és szédültem, ahogy hátranyúltam a hátsó ülésre, és a pokróc alatt tapogatóztam, amíg az ujjaim meg nem érintették a SPAS-12-es puskám hideg, sima csövét.

Valami azt súgta, hogy a kilenc milliméteres pisztoly nem lesz elég ehhez.

Kiszálltam a kocsiból, és bekapcsolva hagytam a fényszórókat, hogy valamit lássak a sötétben. A rádió még mindig szólt, a blues lassú, szomorú pengetése kísérteties volt a fák alatt, a sötétben. Az árnyékokat fürkésztem, ellenállva a késztetésnek, hogy letöröljem az arcomon lassan lecsurgó vért. Túl sok volt a zaj a fák között. Minden nyikorgott és nyögdécselt, a kabócák éneke kórust alkotott a tücskökkel és a baglyok huhogásával.

Talán csak egy szarvas ütközött nekem. Gyorsan hajtottam, és nem figyeltem. Talán…

Az erdő elcsendesedett. Csak a fák nyikorgása maradt.
A szél irányt váltott, és vele együtt a halál szaga is megérkezett, élesen és keserűen a hideg levegőben.

Céloztam a fegyverrel, miközben egy hatalmas, torz alak tántorgott felém a sötétben.

Az Ősbestiák mindenhol másképp néztek ki, ahová mentem. Abelaumban bizarr, mutáns farkasokra hasonlítottak. New Yorkban hatalmas, felfúvódott patkányokra. Itt… itt elátkozott krokodiloknak tűntek.

A lény belépett a reflektorom fényébe, kitátotta hatalmas, rothadt fogakkal szegélyezett pofáját. A szaga elviselhetetlen volt, mintha nyári hőségben a napon hagyták volna a húst.
A teste hosszú volt, vastag pikkelyek borították, de görnyedt, mintha fel akarna állni. Az első lábai túl hosszúak voltak – csupasz csontok és pikkelyes, penészes hús. A hátsó lábai vastagok és izmosak voltak, a lény valószínűleg gyorsabban tudott ugrani, mint ahogy én lőni.

Nekem kellett először lőnöm.

Eldördült a lövés, a fülemben csengett, és a szörnyeteg pontosan úgy ugrott rám, ahogy vártam. Mélyen, torokból felmordult, miközben elsuhant mellettem, alig tudtam kitérni előle, ahogy hátravetettem magam. Újra lőttem, a golyó a bestia vállát találta el. Csak elpazarolnám az összes lőszeremet, ha a testébe lövök, a fejét kellett eltalálnom.

Futottam, próbáltam eltávolodni tőle. Azt hittem, az út felé futok, de eltévedtem, és rájöttem, hogy egyre mélyebbre kerülök a fák közé. Az Ősbestia ott volt a nyomomban.

Megfordulva felemeltem a fegyveremet, de nem volt elég időm célba venni. Meghúztam a ravaszt, a szörny megrándult, ahogy a golyó eltalálta, hatalmas lyukat tépve az oldalába, és vért fröcskölt mindenfelé. Rám zuhant, a földre szorított, közben üvöltött, az állkapcsa alig centiméterekre csattant az arcomtól.

A fegyverrel kellett visszatartanom, a torkához nyomtam, és próbáltam felemelni a lábamat, hogy belerúgjak. Alábecsültem, ezek az Ősbestiák nagyobbak voltak, mint a korábbiak. Rémes lehelete az arcom körül lebegett, bűzös, szürke nyál csöpögött hosszú, fekete nyelvéről. A karom remegett. Nem bírtam ezt tovább. Csak… csak meg kellene…

Sikerült felemelnem a lábam, és teljes erőmből belerúgtam a csizmámmal a sebesült oldalába. A szörnyeteg tántorogva hátrált, olyan éles, magas sikolyt hallatva, hogy az szinte átszúrta a dobhártyámat. Felugrottam, de máris újra rám támadt.

Lőttem.

4

Juniper

A lövés szétzúzta a bestia fejét. A földre zuhant, és összegömbölyödött, mint egy bogár, hevesen rángatózott, majd mozdulatlanná vált. Mélyet lélegeztem, és kifújtam magam, és néztem, ahogy a teste sárba és férgekbe oldódik. Ezek a szörnyek mind ugyanúgy haltak meg, a koponyájukon kívül minden más másodpercek alatt elrothadt.

Régen jeges pánik fogott el, amikor szembe kellett néznem velük. A szívem olyan hevesen vert, hogy szinte fájt. De már évek óta harcoltam ellenük. Egyszer azt hittem, csak Abelaumban élnek, de nem, mindenhol ott voltak.

Úgy tapadtak rám, mint a legyek a légypapírra, de már nem ijesztettek meg. Voltak ennél rosszabb szörnyek is, sokkal rosszabbak. Olyanok, mint…

– Tudsz magadra vigyázni. Milyen aranyos.

Megfordultam, a fegyvert célra tartva. Nem tudtam, mire számítsak, de biztosan nem őt vártam. Azt a dögös gyilkost a bárból. A ruhája még véresebb volt, mint korábban, és gonosz vigyor ült a képén, ahogy kilépett az árnyékból – olyan gonosz, mintha ezt mondta volna: – Élve foglak felfalni, és közben nevetek majd.

A homlokomat ráncoltam. – Persze hogy tudok. A bárban is tudtam volna, ha nem avatkoztál volna közbe.

Ártatlanul felemelte a kezét. Még a tenyerén is tetoválás volt, bonyolult pentagrammák és furcsa rúnák.

– Nem kételkedtem benned. Csak szerettem volna egy kis izgalmat magamnak.

Felhorkantam, de nem tettem el a fegyvert. Túl jól ismertem magam ahhoz.

– Hát, megkaptad, nem? Elég nyugodtnak tűnsz ahhoz képest, hogy épp most öltél meg valakit. Gyakran csinálod ezt?

Vállat vont.

– Nem elég gyakran ahhoz, hogy eltűnjön az a szórakoztató, bizsergő érzés. Te sem úgy nézel ki, mintha idegen lenne neked a gyilkolás.

Lenéztem az Ősbestia maradványaira: a csonttöredékekre, a sárra és a férgekre. A bestiákról nem tudott mindenki. Csak azok tudták, hogy léteznek, akik elég pechesek voltak, és találkoztak velük. És ha valaki találkozott velük, ritkán élte túl, hogy mesélhessen róla.

Bizalmatlanul néztem vissza rá.

– Ismered ezeket a lényeket?

– Láttam már őket – mondta. – Tudod, hogy ha beviszel egy ilyen koponyát vizsgálatra, azt fogják mondani, hogy ez csak egy közönséges krokodil?

Bólintottam. Kétségbeesésemben egyszer begyűjtöttem egy Ősbestia koponyáját, amit megöltem, és bevittem egy helyi állatorvoshoz vizsgálatra. Ha bizonyítani tudnám, hogy a szörnyek léteznek, akkor talán az emberek elkezdenének hinni nekem minden másban is. De nem volt szerencsém. Az állatorvos azt mondta, hogy ez csak egy erősen lebomlott farkaskoponya.

– Úgy nézel ki, mint akinek jól jönne egy cigi. – Kinyújtott egy vékony, kézzel sodort jointot, de okosan nem tett egy lépést sem felém. Nagy szükségem lett volna a mámorra.
Az alkohol hatása már elmúlt, és az agyam vadul száguldozott. Ez a fickó furcsa alak volt, és nem értettem, hogy a fenébe került ide, az erdőbe. De gyakorlatilag megmentett ott a kocsmában, még ha ezt nem is ismerném be sosem. Nem láttam nála fegyvert, legalábbis első pillantásra nem, és egyetlen lövés a SPAS-omból szétrobbantaná. Gondoltam, nem árthat, ha elszívok vele egy cigit.

Bólintottam.

– Legalább menjünk el innen. A dzsipem ott van hátul.

– A mocsár itt van előttünk– mondta. – Csak egy rövid séta. Szép a kilátás a holdfényben.

Ránéztem, miközben a fegyveremet igazítottam.

– Megpróbálsz bevinni az erdőbe, szépfiú?

Ártatlanul felemelte a kezét.

– Hé, neked van fegyvered. Biztos vagyok benne, hogy te vagy előnyben.

Elgondolkodva összeszorítottam az ajkam.

– Akkor mutasd az utat. De ne próbálkozz semmivel. Neked is szétlövöm a fejed.

– Szent leszek – mondta, és gúnyosan imádságra emelte a kezét, ahogy követtem. Felhúztam a szemöldököm. Tipikus. Egy dögös hazudozó. Micsoda meglepetés.

Alig pár perc alatt elértük a vizet. A fák között megnyílt a kilátás, és ott volt előttünk a mocsaras folyó, ezüstösen csillogott a holdfényben. Leült egy ciprusfa gyökereihez, a törzsnek dőlt, elővette az öngyújtóját, és rágyújtott.

– Hogy hívnak? – kérdezte, ahogy a marihuána fűszeres illata körbevett minket.

– Téged? – Nem szerettem személyes adatokat kiadni, még így sem, hogy ilyen messze voltam otthontól. Bármilyen távolra mentem, a múltam követett. Rettegtem attól, hogy kimondom a nevemet, és felismerés villanását látom valakinek a szemében.

Juniper, az eltűnt lány? Azt hittem, bezártak. Azt hittem, megőrültél. Láttál mostanában szörnyeket? Nem próbáltál megölni…

– Zane – mondta, és odaadta a jointot. Hosszan, lassan slukkoltam belőle, kiélveztem az ízét. Túl régóta nem volt már rendes füvem. – És nem kell elmondanod, ha nem akarod. Megértem, hogy miért akarsz névtelen maradni.

– Itt laksz? – kérdeztem kissé köhögve, és visszanyújtottam neki a cigit. Ő megrázta a fejét.

– Nem. – Hagyta, hogy a füst a szájából az arcába lebegjen. Valószínűleg csak a fű beszélt belőlem, de a fenébe is, jól nézett ki. Az a mézbarna szem, amely olyan furcsán ismerős volt, aranyként csillogott. Visszaadta a jointot, a vizet nézte. Határozott állkapcsa volt, és a rövidre nyírt haja alatt is tetoválásokat láttam.

– Honnan jöttél?

– Mindenhonnan, innen-onnan. Eredetileg a pokolból.

Megráztam a fejem, de nem tudtam visszatartani a mosolyt az okoskodó rohadék szavaira.

– Ó, valóban? Miért jöttél el? Nem bírtad a hőséget?

Vállat vont.

– Minden szörny itt van a földön. Gondoltam, csatlakozom hozzájuk. És te? Honnan jöttél?

Haboztam.

– Washingtonból.

– Gyönyörű hely. Van ott egy barátom. Igazából nagyon hasonlít rád.

A fű kellemesen elködösített, az izmaimból kiolvadt a szokásos fájdalom. Régóta nem éreztem magam ilyen nyugodtnak.

– Hasonlít rám? Hogy?

– Sok szarságot átélt – felelte. – Ez keserűvé tette. Dühössé. Egy kicsit gyilkos hajlamúvá. – Vállat vont. – De a fenébe is, a sok düh miatt kurva jó vele a szex.

Nevettem. Nem tudtam megállni.

– Nincs is jobb, mint a gyűlöletszex, ugye?

– Nem, tényleg nincs.

Egy darabig ott ültünk, élveztük a csendet és a joint maradékát. A vízen tükröződő holdfény, a bokrokban ciripelő tücskök és a mámor hatására igazán jól éreztem magam. Olyan jól, hogy elkezdtem a mellettem ülő, pokolian jó testet pásztázni. Betartotta a szavát, nem nyúlt hozzám. De amikor ránéztem, láttam a dudort a farmerjában. És istenem, micsoda dudor volt az!

– Tényleg nem fogsz próbálkozni nálam, ugye? – kérdeztem.

Rám pillantott. A furcsa fényben, az ezüstös hold és a joint vörös cseresznyeparazsa között, esküszöm, hogy a szeme olvadt aranynak tűnt, mint a nap közvetlenül naplemente előtt.

– Miért? – Az a gonosz vigyor visszatért az arcára. – Csak arra vársz, hogy visszaéljek a helyzetemmel?

Felhúztam a szemöldököm, és végigfuttattam a nyelvem az ajkamon.

– Miért nem próbálod ki?

Megmozdult. Én a földön ültem, keresztbe tett lábbal, ő mellettem guggolt. Elég magas volt ahhoz, hogy így is lefelé nézzen rám.

– Veszélyes szavak egy felfegyverzett nőtől.

Mosolyogtam, felvettem a fegyvert, és a fejére céloztam.

– Megijedtél?

Ó, az a vigyor gonosz volt.

Megragadta a bokámat, és megrántott. Hirtelen háton fekve találtam magam alatta, miközben egyik keze a fegyvert tartó karomat szorította, a másik pedig a nyakamat, épp annyira, hogy a helyemen tartson. Közel hajolt, az ajka centiméterekre volt az enyémtől. Az illata mámorító volt, fű és whisky, barna cukor és füst.

A szemöldökét átszúró ezüst alatt észrevettem egy apró Szent Péter-kereszt-tetoválást. A tekintete égetőn végigfutott rajtam, majd lángolva a szememen állapodott meg. – Tényleg készen állsz szembenézni azzal, amit az imént mondtál?

– Kérem, ne bántson, uram – mondtam mosolyogva, annak ellenére, hogy szorosan fogta a kezem. – Csak egy ártatlan lány vagyok.

Mélyről felnevetett.

– Ó, te minden vagy, csak ártatlan nem. És pontosan ezt fogom tenni: bántani foglak.

Furcsa érzés, hogy fájdalomról és halálról szóló álmok kísértenek, majd felébredve kétségbeesetten ugyanezeket keresem. Nevezzük perverziónak, fétisnek, vagy minek – nem tudtam elmenekülni a vágy elől, hogy pontosan azokat a dolgokat, amelyek fájdalmat okoztak nekem, a magamévá tegyem, hogy irányítsam, használjam őket. Talán egy napon ez kevésbé ijesztővé teszi. Talán egy napon ez véget vet a rémálmoknak.

Az Ősbestiák léteznek, az istenek gonoszak, így a világ már úgyis a pokolba tart, függetlenül az én furcsa vágyaimtól.

A szája a számnak nyomódott, és az ajkam megnyílt előtte, magamba szíva az ízét, mintha ez lenne az első korty whisky egy hideg éjszakán. Megszorította a nyakam, miközben csókolt, a körmei a bőrömbe mélyedtek, sokkal élesebben, mint amire számítottam. A nyelve a nyelvemhez ért, és éreztem a nyelvpiercing sima, lekerekített fémjét – nem is egyet, hanem kettőt –, és halkan felnyögtem, amikor megharapta az ajkamat. Levegő után kapkodva vált szét a szánk, de csak azért, hogy suttogva mondhassa:

– Ó, tényleg azt hitted, hogy ilyen gyengéd leszek?

Lehajolt, a keze még mindig szorosan a nyakam körül, megrántotta a farmeromat, és kinyitotta a gombokat. Durván megdörzsölte a bugyimat, és a nyakamat még szorosabban markolva felmordult:

– Érzem azt a nedves foltot ott lent, kislány. Micsoda beteg kis ribanc! Tényleg azt akartad, hogy egy idegen megcsináljon az erdő közepén? Micsoda kemény kis ribanc vagy, amíg nem a fasz jár a fejedben.

Ha ezt a bárban mondta volna nekem, pofon vágtam volna. De az, hogy becsmérelt, miközben a kezét a bugyimba csúsztatta, és az ujjai az anyagot átáztató nedvességre tapintottak, csak egy újabb bizarr húzás volt, amit hozzáadhatok a kibaszottul izgató dolgok listájához. A csiklómat dörzsölte, a lábam megrándult, ahogy az izgatás az idegeimet rázta.

Amikor két ujját a csúszós nedvességbe nyomta, élesen felszisszentem, és visszafojtottam a kitörni készülő nyögést.
A homlokát a homlokomhoz nyomta, így nem tudtam elkerülni a tekintetét vagy azt a gonosz mosolyt, miközben az ujjait mozgatta bennem, és azt mondta:

– Ne csukd be a szemed, kislány. Megpróbálod visszatartani előlem azokat a cuki kis hangokat? Hm?

Nem értettem, honnan a fenéből tudta, hogy visszatartom, de amikor az ujjai belém görbültek, minden kísérletem, hogy magamba fojtsam, hiábavaló lett volna. Megnyomta azt a pontot a mélyben, amitől azonnal megfeszült a hasam, a lábam összeszorult. Elcsúsztatta a térdét, és a lábával szétnyitotta a két combom, hogy ott is tartsa őket. Még le sem húzta a farmeromat a bokámról, és máris eláztattam a bugyimat, és az ujjaitól közel jutottam az orgazmushoz.

Kínos hangokat csikart ki belőlem, és egyre hangosabbak lettek. Minél hangosabb voltam, annál jobban nevetett, és annál inkább azt gondoltam, hogy a fogai sokkal élesebbnek tűnnek, mint korábban. De sötét volt, minden idegem lüktetett, és mivel próbáltam visszafogni magam, az orgazmus csak annál erősebben csapott át rajtam, amikor eljött.

Egy pillanatra elfelejtettem, hogyan kell lélegezni. Nem hagyta abba, az ujjai tovább mozogtak, a tenyerével masszírozta a megduzzadt csiklómat, begörbítette az ujjait, hogy eltalálja azt a pontot. Nem tudtam visszafogni magam, a kezére fröccsentem. Istenem, túlságosan izgató volt, ahogy nevetett rajtam, gúnyolva azért, ahogy szétestem, mintha lett volna más választásom. Kihúzta az ujjait, és tisztára szopogatta őket.

– Bassza meg, de finom vagy – morogta. Az ujjait az ajkamra nyomta, a nyelvemre, hogy megkóstolhassam magamat a bőrén. Felnyögtem, amikor mélyen a számba nyúlt, annyira, hogy kicsordult a könnyem, és próbáltam nem fulladozni. – Már túl sok neked? – Öklendezni kezdtem, ő visszahúzta az ujjait, hogy az arcomra csapjon – egy csípés, ami azonnal mosolyt csalt a képemre. – Mondd, hogy álljak le, ha túl sok.

Ha azt akartam volna, hogy abbahagyja, fejbe vágtam volna a fegyverrel, de ez jutott az eszembe a legkevésbé.

Épp vissza akartam vágni kihívón, de mintha megérezte volna. A hasamra fordított, rám telepedett, a csípőjét a meztelen fenekemhez nyomta, miközben a körmével végigkarcolta a hátamat. Istenem, még a farmerján keresztül is éreztem, hogy mekkora, és esküszöm, hogy a karcolásokból ítélve karmai voltak.