Identitás,
nyelv,
trauma

Tanulmányok
Kertész Imréről

– részlet –

Szerkesztette
GYÖRGY PÉTER

© A szerzők, 2021

Takács Zsuzsa

Rab-arc
– egy kaddis emlékére –

Rab-arc, mondta a fotós a felvétel után.

A képen K. I. fekete garbóban, jól szabott zakóban

látható. A zárkózott arcon figyelem, gőg és hiszékenység,

a fényűzés és a hegylakók zordon élete utáni vágy.

Ő az ötéves fiú, akit a zsidó fiúk árvaotthonába

helyez el anyja öt-hat évre, míg válópere le nem zárul.

Ő Auschwitz-Buchenwald eminense, Kafka, Camus,

Nietzsche és a többi szentek tanítványa, aki ötvenöt

év múlva a Keletiben, a részvétlenség pályaudvarán

a hajléktalanok batyui fölött száraz lábbal átkel,

és nincs benne szeretet, állapítja meg

(az összes Jegyzőkönyvek alá nem írása után).

Ő az Örök Vendég, a Választott a meghívottak

között, aki mentségére puszta létezését tudja

felhozni, és egyet bizonyosan tud, hogy

nem lehet visszalépni (ha már eddig eljutott).

Hogy kerül ennyi gazdátlan kutya az útra? – kérdezi

s megrezzen hirtelen. Csak akkor ébredek rá,

hogy nem a Rókarántó felé igyekszünk szokásos

erdei utunkra, hanem az Appelplatzra. – Miért félsz

tőlük ennyire? – kiált rám. – Mármint a kutyáktól? –

nevetem el magam, te rezzensz össze mindig,

ha utunkba vetődik egy-egy kóbor állat.

A cserzett bőr illata belengi a szigligeti fákat.

Nem lehet visszalépni, ha már eljutott eddig.

Arra ítélni a neki kiszolgáltatottat, hogy éljen.

A hasonmást, hogy hasonlítson rá, hogy hordozza

vonásai terhét, hogy beálljon újra a sorba.

Ő az Örök Vendég, a Választott a meghívottak

között, aki mentségére puszta létezését tudja

felhozni, és egyet bizonyosan tud, hogy

nem lehet visszalépni (ha már eddig eljutott).

Előszó

Kertész Imre hagyatékának értelmezése mind életében, mind halála óta számos kérdést vetett fel, amelyek egy része olykor éles vitákra adott alkalmat, más része megválaszolatlan maradt. Igaz, Kertész szövegei, nyilatkozatai, magatartása, nyilvános szereplései korábban ismeretlen vagy óvatosan kezelt, nemegyszer, eltérő időszakokban, radikálisan másképp értelmezett történelmi problémákkal függtek össze. Az ezek megnevezésével kapcsolatos lehetőségtartomány egyetlen kifejezéshez kapcsolódik, melynek kontextus nélküli használata önmagában véve is alkalmat nyújtott Kertész kivételes munkásságának interpretációs félreértéseire. Ez a kifejezés a holokauszt, amelyet ő maga használt ugyan, ám igencsak erős kritikával kezelte, ha az írásait azonosították mindazzal, amit a szó takar.

„Nehéz megszokni, hogy semmi dolgom. Illetve nem lehet megszokni – szereplés lemondása Szászországnak (nem vagyok többé holokausztbohóc). Egyáltalán: ki és mi vagyok? Réges-régi megválaszolhatatlan kérdés.” (A végső kocsma) Utóbb ez a kérdés felmerült a Zeit újságírójának, Iris Radischnak adott 2013-as interjújában:

Die Zeit: Az utóbbi két évtizedben úgy tűnt fel, mint a német emlékezéskultúra hőse, ünnepségek népszerű szónoka, ünnepelt Auschwitz-túlélő. Most pedig azt tudja meg a világ a naplójából: egész idő alatt „holokausztbohócnak” érezte magát.

Kertész: Errefelé tartunk.

Die Zeit: Úgy érzi, hogy az emlékezés Németországban valamiféle holokausztbiznisz irányába ment el egy kicsit?

Kertész: Nem kicsit, teljesen.

És ez, ha nem is volt jobb, de legalább egyértelműbb volt annál, mint amit Magyarországon látott, illetve láthattunk mindannyian. A német társadalom számos csoportja valóban úgy vélte, hogy ami a Harmadik Birodalomban történt, pontosabban amit a felmenőik tettek, azt nem lehet tudomásul venni, azaz utólag jóváhagyni, így csak a teljes, vagyis a radikális megértésre törekvő elemzésnek, kérdéseknek és a válaszok reményének van helye. Az igazság bátorsága, ahogyan az a Michel Foucault utolsó párizsi előadásait tartalmazó könyv címében áll, nem egyszerű feladat, az őszinteség nem pusztán pszichológiai s nem is csupán etikai kérdés, ellenben filozófia és önismeret alapvető problémája. Mi, itthon, máig nehezebben beszélünk saját történelmünk közös traumáinak soráról, felmenőink felelősségéről, részvételéről, kiszolgáltatottságáról és ezek összefüggéseiről, mint a német megszállás után történtekről, amit olykor számos kortársunk egyszerűen nem tekint a magyar történelem, azaz a felelősséggel való együttélés részének. Ugyanakkor e tehetetlenségnek, azaz őszintétlenségnek – ha tetszik, annak, hogy képtelenek vagyunk megtenni azt a vallomást, amellyel pusztán önmagunknak tartozunk – része volt abban az interpretációs zavarban, amely Kertész munkásságának megítélését alakította. A vészkorszakkal kapcsolatos társadalmi léptékű konszenzus hiányának nagy része volt a Kertész-recepció alakulásában. Az évtizedeken át tartó zavaron az 1989-es év sem változtatott: az új társadalmi rend megörökölte, ez a súlyos örökség pedig megakadályozta, hogy kialakuljon az a kulturális kánon, illetve emlékezetpolitikai normarendszer, amely megteremtette volna a vészkorszak nemzeti kultúrában és történelemben játszott egyértelmű szerepét. Mindezzel maga Kertész is tisztában volt, s pontosan látta, hogy ami történt, azt kevesen értették úgy, mint a magyar történelem soha nem látott léptékű közös tragédiáját, sokkal inkább mint a zsidókkal megtörtént traumatikus eseményt. Mindez jóvátehetetlen problémákhoz vezetett, akár „a zsidókról”, akár „a magyarokról” volt szó. A zsidótörvények, a gettósítás és a deportálás, majd a genocídium után csak a rossz lelkiismeret vezethetett oda, hogy a magyar kultúrában a „zsidókérdés” – olykor jeles szerzőknél is – a mai napig is legitim fogalom, miközben az elpusztítottak tömege és a túlélők döntő többsége a magyarság részének tekintette vagy tekintette volna magát. A nyilvánosan tett vallomások katarzishoz, tehát a megbocsátás lehetőségeihez vezető közösségi alkalmainak hiánya hosszú évtizedek óta megnehezíti, sőt gyakran lehetetlenné teszi, hogy az eltérő helyzetek túlélői és a következő nemzedékek együtt beszélhessenek arról, ami velük, illetve felmenőikkel történt (említhető persze az elmúlt évekből a történettudomány, az emlékezettörténet, a szociológia kontextusaiban publikált néhány, reményre is okot adó fontos ellenpélda).

Mindez azt eredményezte, hogy a Kertész-recepció jelentős része csupán szűkösen, tehát kizárólag az irodalomtörténet és az esztétika kategóriái szerint működött, ez pedig félreérthetetlen szimptóma – azaz végül a magyar irodalomtörténet éppannyi kárt szenvedett, mint amilyen zavarba ejtők voltak e szűk horizont következményei.

Amikor kötetünk összeállításának gondolata megfogalmazódott, a kiindulópont egy új értelmezési tartomány megteremtésének reménye volt. A szövegek talán legszembetűnőbb sajátossága az eltérő értelmezések, paradigmák párhuzamos jelenléte, ami az olvasó számára nem zavart, hanem lehetőségeket kínál. Olyan írásokkal is találkozhat az olvasó, így elsősorban Sipos Balázs és részben Bartók Imre szövegeivel, amelyek szerzői kérlelhetetlen őszinteséggel tekintenek a hidegháború alatt és az azt követő években az európai kultúrában döntő szerepet játszó Endlösung, vészkorszak, illetve holokauszt kifejezések jelentésére. Szó sincsen úgymond bármiféle (le/el)zárt múltba helyezésről, eltávolodásról, azaz nem egyszerűen az eltűnt idő által kitermelt új társadalmi képzelet vagy emlékezetpolitika alakítja az említett szövegekben olvasható megfontolásokat. A kortárs nyugati kultúrában az antiszemitizmus ma is kívül van a konszenzuális tudások, magatartások, megítélések keretein – „mindössze” annyi történt, hogy a kortárs világban a zsidó identitás bármely változatát követő, gyakorló közösségeknek nincs részük a menekültek, az üldözöttek sorsában. Amint az is igaz, hogy a kortárs menekülők – akik nem feltétlenül azonosak az úgynevezett migránsokkal – Európán kívüli világokból érkeznek vagy érkeznének. S persze mindez nem jelenti azt, hogy az európai kultúrában otthonos izraeliták vagy – akármint értsük is – zsidók egy ponton ne minősültek volna éppolyan idegennek, mint azok, akik ma próbálnak meg átkelni a Földközi-tengeren, s számos alkalommal ott végzik be életüket, miközben rettenetes körülmények között próbálják megmenteni kisgyermekeiket; s igazán nincs semmi értelme bármi módon összehasonlítani mindezt a gázkamrákban történtekkel.

Két, ugyancsak alapvetően fontos filozófiai/teológiai szövegünk Mártonffy Marcell tanulmánya és Schmal Dániel esszéje. Ezek a szerzők – szemben Sipos Balázs kortárs történelemre reflektáló, historikus szemléletével – Kertész munkásságának centrumát egy-egy radikális fordulattal értelmezik. „Radnóti Sándor a Kaddisról írva leszögezi: »az ’emberi helyzet’, mely [Kertésznél] a bántalom alapja, egyetlen szóban összefoglalható: Auschwitz.« E mondat azonban, anélkül hogy igazsága sérülne, Kertésznél megfordítható: Auschwitz alapja az »emberi helyzet«” – írja Schmal Dániel. Mártonffy Marcell álláspontja ugyancsak új értelmezési keretet kínál. „A jelen kísérlet – az azonos centrum köré rendeződő poétikai és vallási megközelítések párbeszédéhez csatlakozva – Kertész Imre néhány írása és a Soára felelő vallási reflexió Kertész gondolkodásával és poétikájával (helyenként polemikusan) egybehangzó felismerései között próbál kapcsolatot teremteni.” Kertész szövegének ahistorikus és egyben filozófiai alapkérdésként való értelmezése olyan fordulat, amely Kertész legeltérőbb meggyőződésű olvasói között is némának tűnő, az olvasás révén létrejövő párbeszédet indíthat meg.

Kötetünk további két írásának szerzői nagy bátorságról és szellemi függetlenségről tesznek tanúbizonyságot, amikor Kertész szövegein túl személyiségéről is fontos megfigyeléseket tartalmazó elemzéseket adnak. Radics Viktória a kötetbe gyűjtött naplófeljegyzések szisztematikus áttekintésével pontosan detektálja, miért volt szüksége Kertész Imrének a Sorstalanság megírásának tapasztalatára, és ezzel párhuzamosan, majd egészen élete végéig, a naplóírás folyamatos gyakorlatára, exercitiumára. „Mindenekelőtt […] öngyógyítás volt ez a szellemi és lelki munka, az Auschwitz traumájából való kigyógyulás megkísérlése. Mintha Kertész csak azáltal kerülhette volna el azt a rettentő fenomént, amelyet a túlélők öngyilkosságaként ismerünk, hogy egész életében megmaradásának indoklásán kellett dolgoznia.” Radics Viktória finom distinkciókat sem nélkülöző szabadsággal lapozza fel Kertész naplóköteteit, és elemzi tárgyilagosan az utolsó évek nemegyszer vállalhatatlan bejegyzéseit, amelyeket a recepció mindmáig elmulasztott alapos vizsgálat tárgyává tenni.

Schein Gábor esszé és tanulmány határán járó írása számos szempontból vizsgálja Kertész ellentmondásos élettörténetét, személyiségét és munkásságát. „Kertész műveinek kulturális jelentőségét valószínűleg az fogja föl helyesen, aki felismeri, hogy ez a nagy fokú, saját maga által időnként még el is túlzott kulturális elzártságban és társadalmi elszigeteltségben élő kelet-európai író, akinek hétköznapi tapasztalata volt a mentalitássá, az élet természetes anyagává keményedő totalitarizmus működése, más keretekbe helyezte át a holokauszt eseményét, mint ahol találta.” S valóban, a Sorstalanság és A kudarc írója az államszocializmusban eltöltött évtizedek tapasztalatával tekintett vissza a holokausztra, s miként is lehetett volna másképp. A végül csalódásnak bizonyult (s már korán hányatott) gyerekkor, majd a táborok tapasztalata után a felnőttkor a sztálinizmus évei alatt érte el, s ezt az összefüggéstelennek tűnő, számos történelmi szakadékot átívelő élettörténetet mégis megtanulta egy történetté formálni, ami, mint Schein írja, példátlan teljesítmény.

A könyvet György Péternek a Sorstalanság magyar nyelvű és nemzetközi kontextusait elemző írása zárja. Kertész regénye távol van mindazoktól a szövegektől, amelyeket a vészkorszak utáni években írtak: a különbség egyebek mellett a retorikában, a nyelvhasználatban s a zárt történetté formálásban áll. Be kell látnunk: a Sorstalanság nem a táborban kezdődik, és nem is ott végződik.

Köszönettel tartozunk szerzőtársainknak, akik közös munkája teremtette meg azt a Kertész-recepciót, amelynek eddig nem ismert polifón szerkezete azzal a reménnyel kecsegtet, hogy egyszerre volt igaza mindannyiunknak, s az írót és a kiadót egykor összekötő évtizedes szellemi kapcsolat ma is érvényes – reméljük, ez így lesz az elkövetkező években, évtizedekben egyaránt.

Végül, és messze nem utolsósorban, mindannyian hálával tartozunk Takács Zsuzsának, akinek lenyűgöző versével kezdődhet ez a kötet, olyan keretet teremtve, amely az összes írást magába foglalja: így lehet magától értetődő, hogy Kertészről írni a szabadságot, a párhuzamos és egymást átható valóságokat jelenti. Az író hosszú évek óta halott, s munkásságának értelmezése új szemhatárt nyitott meg.

2021. október 13.

György Péter – Schmal Alexandra

Szerzőink

Bartók Imre (Budapest, 1985), író, irodalmár. Az ELTE Esztétika Tanszékén doktorált Paul Celan költészetéből. Főként kortárs irodalomról és képzőművészetről közölt kritikákat és esszéket. Legutóbbi könyvei: Jerikó épül (Jelenkor, 2018), Majmom, Vergilius (Szépmesterségek Alapítvány, 2020), Lovak a folyóban (Jelenkor, 2021).

György Péter (Budapest, 1954) esztéta, egyetemi tanár, az ELTE Művészetelméleti és Médiakutatási Intézetének oktatója. Legutóbbi könyvei: Faustus Afrikában. Szerződés a valósággal (Magvető, 2018); Kitett képek (Élet és Irodalom, 2020).

Mártonffy Marcell (Budapest, 1955) irodalomtörténész, teológus. Közép-európai irodalmat tanít az Andrássy Egyetemen, érdeklődésének középpontjában a késő modern irodalom és a kortárs teológia párbeszédlehetőségei állnak. A Mérleg című teológiai szemle főszerkesztője. Újabb könyvei: Biblikus hagyomány és történelmi tapasztalat Pilinszky esszéiben. Poétika és teológia II. (Gondolat, 2019), Ki az én és melyik én? Irodalmi tanulmányok (Gondolat, 2020).

Radics Viktória (Zombor, 1960) a Vajdaságban élő irodalmár, kritikus, esszéista, műfordító; szellemi szabadfoglalkozású.

Schein Gábor (Budapest, 1969) költő, író, esszéista. Az ELTE Modern Magyar Irodalomtörténeti Tanszékének oktatója. Verseskötetek és regények sora mellett írt gyerekkönyveket és színdarabokat, operalibrettókat is. Könyveit számos nyelvre fordították. József Attila-, Füst Milán-, Szép Ernő- és Artisjus-díjas. Legutóbbi könyvei: Üdvözlet a kontinens belsejéből (Jelenkor, 2017), Megleszünk itt (Magvető, 2019), Ó, rinocérosz (Magvető, 2021).

Schmal Dániel (Budapest, 1969) filozófiatörténész, a Pázmány Péter Katolikus Egyetem oktatója, a Bölcsészettudományi Kutatóközpont Filozófiai Intézet igazgatója. Fő kutatási területe a kora újkor filozófiája és a kortárs elmefilozófiák; néhány esszéjében egyéb filozófiai és irodalmi témákkal is foglalkozik.

Sipos Balázs (Budapest, 1991) irodalomkritikus, fordító. Kortárs biopolitikai elméletekkel és a dekonstrukció hagyományával foglalkozik, különös tekintettel a pszichoanalitikus, az irodalmi és jogelméleti vonzataikra. Kutatásának fókuszában az állami erőszak, a terror, a szuverenitás és a törvény fogalmai állnak. Legutóbb fordította, bevezetővel és jegyzetekkel ellátta Tamás Gáspár Miklós Antitézis című kötetét (Budapest, Kalligram, 2021).

Takács Zsuzsa (Budapest, 1938) költő, író, műfordító, egyebek mellett Kossuth- és József Attila-díjas; az összegyűjtött verseket tartalmazó legutóbbi kötete, A Vak Remény 2019-ben Aegon-díjat kapott.

Authors

Imre Bartók (b. 1985) is a writer, essayist and literary critic. The topic of his dissertation was the poetry of Paul Celan. He is the author of monographs about Celan and Rilke, and he has written numerous works of fiction. His latest books are Jericho under Construction (Jelenkor, 2018), Virgil, my Ape (Szépmesterségek Alapítvány, 2020) and Horses in the Water (Jelenkor, 2021). He works as a freelance writer and translator and lives with his family in Budapest.

Péter György (b. 1954) is a founding member of Media Studies at Eötvös Loránd University, Budapest and head of the Film, Media and Culture Theory doctoral program. He has been extensively contributing at conferences and for scholarly journals in Hungarian and in English.

Marcell Mártonffy (b. 1955) is an Associate Professor of Central European Literatures at the Andrássy Gyula German Speaking University in Budapest and chief editor of the Hungarian theological review Mérleg (The Scale). His fields of research include the Central European literatures of the 20th century, especially Hungarian literature after Word War II, and the possibilities of a post-Holocaust Christian thought. His most recent book publications are Biblikus hagyomány és történelmi tapasztalat Pilinszky esszéiben (Biblical Tradition and the Experience of History in Pilinszky’ Essays, 2019), Ki az én és melyik én? Irodalmi tanulmányok (Who Am I, And What Is My Nature?: Studies on Literature, 2020).

Viktória Radics (b. 1960) is a public writer, literary critic and essayist. She lives in Vojvodina, Serbia.

Gábor Schein (b. 1969) is a writer of poetry, fiction, and essays. He is a professor in Hungarian literature at Eötvös Loránd University in Budapest. He is the author of nine collections of poetry and a number of theaterplays; his novels are The Book of Mordechai (2002), Lazarus (2004), The Autobiographies of an Angel (2009, English translation forthcoming, Yale UP, 2022), The Swede (2015; recipient of PEN/Heim grant 2019), and We’ll Still Be Here (2019). His last book is O, Rhinoceros (novel in verse, 2021). Schein’s work has been translated into many languages.

Dániel Schmal (b. 1969) is Associate Professor at Péter Pázmány Catholic University in Budapest and Director of the Institute of Philosophy at the Research Centre for the Humanities in the same city. His main area of specialization is the history of early modern philosophy, but some of his essays cover more general philosophical and literary topics.

Balázs Sipos (b. 1991) is a literary critic and translator. He specializes in contemporary theories of biopolitics and the heritage of deconstruction, with particular respect to their psychoanalitic, literary, and legal aspects. His main focus is on state violence, and the correlated notions of terror, sovereignty, and law. Most recently he translated, introduced, and annotated Gáspár Miklós Tamás’ Antithesis (Antitézis, Budapest, Kalligram, 2021).

Zsuzsa Takács (b. 1938) is the doyenne of contemporary Hungarian poetry, winner of all the major Hungarian literary awards. She started publishing in the early 1970s, to develop a consciously understated, slightly elegiac lyric voice coupled with profoundly personal themes, addressing both private and historical traumas. Her work is widely anthologized, and has been translated into English by George Szirtes, Laura Schiff and Ottilie Mulzet, among others. She lives in Budapest.

Resumes

Imre Bartók: A Stairway to Gloom. On Imre Kertész’s Perception of His Role as a Writer

Imre Kertész, the laureate of the Nobel Prize in Literature (2002) is no doubt someone who is highly regarded, if not for all the right reasons – yet it is also famously difficult to integrate him in the literary tradition. This paper examines Kertész’s own understanding of his role as a writer as well as the incompatibility of this role with pre-existing models. I argue that the “immoral morality” (obviously a deliberate oxymoron) of Kertész’s way of writing, if considered in all its depth, is profoundly different from anything that had been conceivable on the horizon of Hungarian literary history (or of contemporary Hungarian literature, for that matter). His mistrust toward institutions – “literature” as an institution included – is also a consequence of this “immoral morality”. Yet, there is an imperative behind all this: even though “literature” remains something to be doubtful about, “writing” is still very much a necessity.

Dániel Schmal: On God Who Does Not Exist. The Patterns of Estrangement in Imre Kertész’s Oeuvre

According to the most widely accepted – and as a whole hardly disputable – view, Imre Kertész’s oeuvre belongs to the genre called Holocaust literature. In this paper I seek to qualify this view by focusing on an autobiographical experience frequently described by Kertész in his novels, diaries and theoretical writings, sometimes as unexplainable uneasiness, sometimes as an ontological uncertainty, sometimes as a crisis of self-identity or a kind of vertigo-like feeling of being alienated from one’s own life. I argue that the numerous references to this ‘vague feeling’ which haunts the narrator from early childhood, shed double light on Kertész’s literary works: on the one hand, they give the bare facts of the Shoah an ontological dimension relating to this primordial uncertainty. On the other, the historical experience of the Shoah adds a new element to the feeling of estrangement by disclosing its depth in ways unprecedented until the totalitarian regimes of the twentieth century. This double revelation is also reflected in Kertész’s discussion of God whose death, announced by Nietzsche, left a void of which the ontologically significant experience predates the Shoah, while the latter gives this previous experience an unexpected concreteness. In the last sections of the paper, it is argued that the God of Kertész becomes, even in its absence, the cradle of cultural values which allow an understanding of the Shoah free from self-deception. Paradoxically, Kertész believes that if anything, it is this determined confrontation with the truth of our impossible existence that can make life possible even in the face of its unjustifiable, contingent and contradictory character.

Marcell Mártonffy: The Absolute of the Shadow. Theodicean Problems in Imre Kertész’s Works

As a survivor, witness and writer of the Shoah, Imre Kertész based his testimony not only on his personal experience, but obviously on narrative patterns provided by the literary tradition as well. An essential source of inspiration for his account of the “concentration camp universe”, especially in his essays, is János Pilinszky. In several respects, he even seems to share the Catholic poet’s trustful vision of the cathartic effects of remembering. However, for Kertész the tragedy of the Shoah cannot be overcome by the religious belief in salvation. “The entire Bible, viewed as a ‘divine comedy’, is contained” – as Northrop Frye points out in The Great Code – “within a U-shaped story” heading towards a happy ending. Rather, the aesthetic imagination of Kertész allows drawing parallels with the “anti-theodicy” thesis of contemporary Jewish religious thought, i.e. with the resistance to a theology which tries to justify God’s silence in the face of suffering.

My article raises the question how Kertész’s writings contribute to rethinking certain aspects of faith after Auschwitz and, more precisely, how his novel Kaddish for an Unborn Child can be read together with some Jewish reflections on the possibility of prayer amidst the radical hiddenness of God.

Gábor Schein: Imre Kertész’s Laughter

Imre Kertész acutely links the two aspects of subjection, totalitarianism as a bodily and as a linguistic event: in other words, he examines totalitarianism not as a political but as an aesthetic reality which transcends the political one. Therefore, in his works Kertész is constantly forced to reflect on the linguistic relation between the writing of novels and diaries on the one hand, and totalitarianism on the other, and this very reflectiveness becomes the foundational event of his work. As a writer of the Holocaust he broke with the mentality of the post-war socialist regime in Hungary and with the way it represented itself in literature. At the same time, Kertész has altered the place of the Holocaust within European culture. His aesthetics makes it impossible to re-establish a humanistic moral consciousness of the Holocaust; the memory of generations born after the Holocaust moves toward an unfixable liminality. This experience of reading finds its expression in the motif of laughter which appears very rarely in the novels and diaries of Kertész, but its position is all the more important, for example in his novel Kaddish for an Unborn Child.

Viktória Radics: Self-torture and Song. The Exercitia of Imre Kertész

During his entire lifetime Imre Kertész kept a diary which forms an integral part of his oeuvre. These diaries are not private notes but imprints of his exercitia, that is, of his ascetic intellectual work that I call practicing life. These imprints provide guidance to Imre Kertész’s intellectual profile and to the issues he was preoccupied with. Besides, the diaries published so far shed light on his character as a person, as a writer and as a thinker. Following Peter Sloterdijk, I call the continuous, dynamic intellectual and emotional movement between poles which characterizes Kertész’s intellectual life vertical tension (Vertikalspannungen). I examine his positions taken as an intellectual and as a writer, the conflicts of his different roles, the thematic nodal points (such as the Holocaust, Jewishness, ethics, the question of God, Mitteleuropa, etc.) of his thinking and of his intellectual practices as well as his kerygmatic way of thinking.

Balázs Sipos: Sonderberg’s Sin – The Brother Wars of the Abrahamites

The fact that the well-known name of the “most deprived one” in Auschwitz-Birkenau and Buchenwald, “the one between life and death”, “who was neither human nor inhuman”, “in whose eyes the divine spark was extinguished” (Primo Levi), that is, the Musulman [Muselmann], is an ambivalent – both religious and ethnic – signifier, which (along with its cognates: the religious marker Muslim, and the ethnic marker Arab) is related, at the very least since the Middle Ages, in a highly problematic fashion, as “the name of the enemy” (G. Anidjar), both to the term Christian (the synecdoche of the concept of the unified Europe), and Jew as well, has not yet received particular attention in the Hungarian reception of Imre Kertész’s oeuvre. I am convinced that the problematization of this lacuna, especially on the margins of Kertész, is rather timely. Not only because these often renounced bonds between the “Abrahamic brothers and sisters” (J. Derrida) – these “familiar relationships” which can be traced back to the Bible and were deemed obsolent after the supposed end of secularization, in the politically divided world of the Cold War – constituted one of the chief elements of the construction of both the nationalist and Christian states in the 19th century and of Zionist identity a few decades later (that is, the construction of the Jewish colonial state, the replica of the European colonialist state according to A. Raz-Krakotzkin or J. Massad), so that they are still active in Israel’s self-definition and its unsolvable problems with its neighbours. But the question of the (name and figure of the) Musulman is pertinent also because, during the past decades, we have witnessed the return, under the codename of the “Clash of Civilizations” (B. Lewis/S. Huntington), of the “Muslim question”, and with it – and this is of the utmost importance regarding Kertész’s work and the Holocaust – two related “figures of death”: the Muslim (or Arab) terrorist and the Arab (or Muslim) immigrant. (I use italics in order to make it clear that in my view, these are names, or better yet, highly charged sobriquets, given by the West to those whom it perceives foreign, and thus dangerous, rather than socio-culturally valid denominations of Middle Eastern, North African or South Asian refugees, or of the “religiously radicalized” youth of Western societies, mostly second or third generation immigrants. I am also highly aware of the fact that there is no proper relation between “immigrants” and “terrorists”, only an ideological one; precisely the genealogy of this ideological/symbolic relationship is in the focus of the present inquiry.) Thus my essay revolves around the uncanny fact that these terrifying (neo-)figures of death not only carry the same name as, but also share several characteristics with, the Musulman, such as absolute passivity, submission or subservience, giving in to the death drive, seeking pleasure in self-destruction or self-abandonment, and so on. I attempt to demonstrate, with the help of G. Anidjar and F. Benslama, that the choice of the name Musulman for those on the verge of dying in the camps was not incidental, and that the name and the figure indeed carry orientalist (racist) undertones (even if no one is to blame for that); to briefly criticize its dominant interpretations, mainly that of G. Agamben; to propose an independent reading of it, relying on two peculiar meditations on the Musulman, J. Semprún’s Le mort qu’il faut (2001) and Kertész’s Fatelessness (Sorstalanság, 1975), along with the latter’s newly searchable diaries from the ‘60s (which, among other things, prove the rumour that the originally intended title of Kertész’s chef d’oeuvre was “Musulman”); furthermore to explore the transformations of this figure of death (which the main hero of Fatelessness, Köves ambivalently becomes and does not become) into the figures of anger, then guilt, then shame, and then, finally, redemption, in Kertész’s latter writings, with particular attention to his last fiction, the dramatic monologue entitled The Last Tavern (A végső kocsma, in his last published book with the same title, 2014). Lastly, I try to shed some light upon the figure of the terrorist as well (here I rely on T. Asad), and demonstrate the initial hypothesis regarding the repressed, but politically far-reaching consequences of the Abrahamic bonds.

Péter György: Behind Fatelessness. The Concentration Universe and the Shoah

As a survivor, Imre Kertész regarded the Holocaust and the concentration camps as an ineluctable aspect of post-war reality. This world and the other world became inseparable from each other and, strangely enough, all the people who were alive after the war turned out to be survivors implicitly – if not, they appeared, or had become, living dead: and they were not in a position to determine the meaning of what had happened to them.

A tanulmányokban hivatkozott
Kertész-kötetek rövidítései

AL Az angol lobogó, Budapest, Magvető, 2009.

EÖ Európa nyomasztó öröksége, Budapest, Magvető, 2008.

GCs A gondolatnyi csend, amíg a kivégzőosztag újratölt. Monológok és dialógok, Budapest, Magvető, 1998.

Gn 1992 Gályanapló, Budapest, Holnap.

Gn 1999 Gályanapló, Budapest, Magvető.

K 1990 Kaddis a meg nem született gyermekért, Budapest, Magvető.

K 1995 Kaddis a meg nem született gyermekért, Budapest, Magvető.

Kd K. dosszié, Budapest, Magvető, 2006.

Kud 1988 A kudarc, Budapest, Szépirodalmi.

Kud 2000 A kudarc, Budapest, Magvető.

MK A megfogalmazás kalandja, Budapest, Vigilia, 2009.

MM Mentés másként. Feljegyzések 2001–2003, Budapest, Magvető, 2011.

N A néző. Feljegyzések 1991–2001, Budapest, Magvető, 2016.

OH Opfer und Henker, Berlin, Transit, 2007.

S 1975 Sorstalanság, Budapest, Szépirodalmi.

S 1999 Sorstalanság, Budapest, Magvető.

SB A stockholmi beszéd, Budapest, Magvető, 2002.

SzNy A száműzött nyelv, Budapest, Magvető, 2001.

VK A végső kocsma, Budapest, Magvető, 2017.

VM Valaki más. A változás krónikája, Budapest, Magvető, 1997.

Tartalom

Takács Zsuzsa: Rab-arc
– egy kaddis emlékére –

Előszó

Bartók Imre: Lépcső a homályba
Kertész Imre írói szerepfelfogásairól

Schmal Dániel: Isten, aki nem létezik
Az idegenség alakzatai Kertész Imrénél

Mártonffy Marcell: Az árnyék abszolútuma
Teodíceai kérdések Kertész Imre műveiben

Schein Gábor: Kertész Imre nevetése

Radics Viktória: Önkínzás, ének
Kertész Imre exercitiumai

Sipos Balázs: Sonderberg bűne
– ábrahámita testvérháborúk –

György Péter: A Sorstalanság mögött
A koncentrációs univerzum és a vészkorszak

Szerzőink

Authors

Resumes

Rövidítések

Jegyzetek

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Schmal Alexandra
Korrektor Hradeczky Moni
A borítót Gárdi Balázs fotójának
felhasználásával Pintér József tervezte
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2022
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 4184 0

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence